ПІВДЕННОУКРАЇНСЬКИЙ    ДЕРЖАВНИЙ    ПЕДАГОГІЧНИЙ    УНІВЕРСИТЕТ    ІМЕНІ     К. Д. УШИНСЬКОГО

На правах рукопису

Сенча  Ірина  Анатоліївна

УДК: 378.12+378.14+001.8

ПЕДАГОГІЧНІ   УМОВИ   ФОРМУВАННЯ
ДОСЛІДНИЦЬКОЇ   КУЛЬТУРИ   МАЙБУТНІХ   МЕНЕДЖЕРІВ
У   ПРОЦЕСІ   ФАХОВОЇ   ПІДГОТОВКИ

13.00.04 – теорія і методика професійної освіти

Дисертація
на здобуття наукового ступеня кандидата
педагогічних наук

	Науковий керівник:
Корнещук Вікторія Вікторівна,
кандидат педагогічних наук, доцент	

Одеса – 2008 р
ЗМІСТ
ВСТУП                                                                                                                     3
РОЗДІЛ І. Теоретичні засади формування дослідницької культури майбутніх менеджерів                                                                                         10
1.1.	Сутність і функції дослідницької культури                                         10
1.2.	Структура дослідницької культури менеджерів                                 29
1.3.	Педагогічні умови формування дослідницької культури майбутніх менеджерів                                                                                              52
Висновки з розділу 1                                                                                             65
РОЗДІЛ ІІ. Експериментальне дослідження ефективності формування дослідницької культури майбутніх менеджерів                                            70
2.1.	Діагностування рівнів сформованості дослідницької культури майбутніх менеджерів                                                                           70
2.2.	Реалізація педагогічних умов формування дослідницької культури майбутніх менеджерів                                                                         107
2.2.1.	Індивідуальна навчальна дослідницька програма як засіб формування дослідницької культури майбутніх менеджерів         108
2.2.2.	Упровадження індивідуальної навчальної дослідницької програми у процесі фахової підготовки майбутніх менеджерів                         125
2.3.	Результати експериментального дослідження стану сформованості дослідницької культури майбутніх менеджерів                               142
Висновки  з  розділу  2                                                                                        159
ВИСНОВКИ                                                                                                       164
СПИСОК  ВИКОРИСТАНИХ  ДЖЕРЕЛ                                                    171
ДОДАТКИ                                                                                                          192

ВСТУП

Актуальність дослідження. Підготовка сучасних спеціалістів до дослідницької діяльності у професійній сфері, формування у них дослідницької культури відповідає вимогам до якості професійної освіти та є одним із шляхів реалізації положень Національної доктрини розвитку освіти України у XXI столітті, у якій наголошується на оволодінні майбутніми менеджерами методами самостійного дослідницького пошуку, аналізу і синтезу процесів та явищ, корекції професійної діяльності.
Особистість, її індивідуальність стає цінністю освіти, а її метою – гармонійний розвиток особистості, формування у неї системи цінностей, її загальної культури. Значна увага приділяється формуванню культури спеціаліста у процесі його підготовки у вищому навчальному закладі. При цьому розглядаються такі різноманітні модифікації культури, як-от: професійна (О.С.Анісімов, В.Л.Бенін, Є.В.Бондаревська, В.М.Гриньова, Н.Б.Крилова, І.В.Михайліченко, Н.Г.Ничкало, М.О.Пічкур, В.В.Радул, Т.Д.Сидоренко, С.О.Сисоєва, М.І.Скрипник, Л.Б.Соколова, Т.В.Ткаченко, Т.Д.Федірчик та ін.), інтелектуальна (І.О.Захарова, А.А.Салієв, Г.П.Шевченко, В.Я.Ястребова та ін.), інформаційна (С.Г.Антонова, В.А.Виноградова, О.С.Ільків, М.Г.Коляда, Л.В.Скворцова, В.Ф.Судина, С.В.Федорів, С.А.Христочевський та ін.) тощо.
Проте проблема формування дослідницької культури сучасних спеціалістів, зокрема майбутніх менеджерів, не була предметом спеціального педагогічного дослідження. Увага науковців щодо теоретичних і методичних засад підготовки менеджерів у вищих навчальних закладах зосереджена на визначенні особливостей її змісту, психолого-педагогічних і дидактичних умовах оволодіння професійною діяльністю, зокрема досліджено поняття  наукового менеджменту і його відображення у змісті освітнього процесу (В.П.Гамаюнов, І.А.Грачанікова, Н.І.Клокар, В.І.Маслов, Г.В.Щокін та ін.); специфіку професійної підготовки менеджерів (Д.Дзвінчук, В.Денисюк, В.О.Козаков, П.С.Перепелиця, В.В.Рибалка, В.І.Шаркунова та ін.); особливості підготовки менеджерів як управлінців-лідерів та формування у них професійно важливих особистісних якостей (М.Армстронг, Г.О.Балл, Р.А.Вебер, Р.В.Гріффін, Дж.К.Максвелл, О.Г.Романовський, Л.Л.Товажнянський, О.С.Пономарьов та ін.).
Отже, протиріччя, що існує між постійно зростаючими вимогами суспільства до дослідницької складової управлінської діяльності менеджерів і якістю їхньої фахової підготовки, яка не враховує цих вимог, відсутність науково-теоретичних розробок щодо його вирішення у теорії і практиці професійної освіти зумовили вибір теми дисертаційного дослідження „Педагогічні  умови формування  дослідницької  культури  майбутніх  менеджерів  у  процесі фахової  підготовки”.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дисертаційне дослідження виконувалося відповідно теми: „Професійне становлення педагога в умовах модернізації вищої освіти” (№ 101U006953), що входить до тематичного плану наукових досліджень Південноукраїнського державного педагогічного університету імені К.Д.Ушинського. Автором досліджувавсь аспект реалізації педагогічних умов формування дослідницької культури студентів.
Тема дисертації та науковий керівник були затверджені на засіданні Вченої ради Південноукраїнського державного педагогічного університету імені К.Д.Ушинського (протокол № 10 від 25 травня 2006 р.) та узгоджена Радою з координації наукових досліджень у галузі педагогіки та психології АПН України (протокол № 10 від 28 жовтня 2006 р.).
Мета дослідження – визначити, теоретично обґрунтувати й експериментально апробувати педагогічні умови формування дослідницької культури майбутніх менеджерів у процесі фахової підготовки у вищому навчальному закладі.
Завдання дослідження:
1.	Розкрити сутність і структуру феномена „дослідницька культура спеціаліста”; уточнити функції дослідницької культури у професійній діяльності спеціаліста.
2.	Визначити критерії, показники та рівні сформованості дослідницької культури майбутніх менеджерів.
3.	Визначити й теоретично обґрунтувати педагогічні умови формування дослідницької культури майбутніх менеджерів у процесі фахової підготовки у вищому навчальному закладі, розробити методику їх реалізації.
Об’єкт дослідження – фахова підготовка майбутніх менеджерів у вищому навчальному закладі.
Предмет дослідження – педагогічні умови формування дослідницької культури майбутніх менеджерів у процесі фахової підготовки.
Гіпотеза дослідження. Формування дослідницької культури майбутніх менеджерів у процесі фахової підготовки буде ефективним, якщо реалізувати такі педагогічні умови: усвідомлення студентами цінності дослідницької культури в контексті результатів професійної діяльності; занурення студентів в активну професійно зорієнтовану дослідницьку діяльність; реалізація професійної підготовки студентів шляхом використання логічно упорядкованої сукупності професійно зорієнтованих дослідницьких завдань.
З метою розв’язання завдань дослідження було використано комплекс методів дослідження: а) теоретичних – аналіз і порівняння філософських, психологічних, педагогічних літературних джерел з проблеми дослідження; узагальнення і синтез наукового знання щодо феноменів культури і діяльності, закономірностей існування і формування культури, особливостей дослідницької діяльності і дослідницької культури; аналіз та узагальнення філософської  і  педагогічної  літератури  вітчизняних  і  зарубіжних  авторів, нормативної  та  документації  ВНЗ  з  метою  з’ясування  механізмів формування  дослідницької  культури  майбутніх  менеджерів  у  процесі фахової підготовки; б) емпіричних – анкетування і тестування з метою визначення стану сформованості дослідницької культури майбутніх менеджерів; педагогічний експеримент (констатувальний, формувальний, контрольний) з метою перевірки ефективності педагогічних умов формування  дослідницької  культури  студентів  у  процесі  фахової підготовки; якісний аналіз експериментальних даних; математико-статистичні  методи  (перевірка  статистичних  гіпотез,  кореляційний  аналіз) з  метою  обробки  та  узагальнення  експериментальних  даних.
База дослідження. Дослідно-експериментальна робота проводилася на базі факультету менеджменту Одеського регіонального інституту державного управління Національного університету державного управління при Президентові України; інституту економіки та менеджменту Одеської державної академії зв’язку імені О.С.Попова; факультету підготовки цивільних фахівців Одеського ордена Леніна інституту Сухопутних військ. Експериментом було охоплено 348 студентів.
Наукова новизна одержаних результатів: уперше визначено дослідницьку культуру спеціаліста як такого цілісного утворення, що формується і розвивається у процесі діяльності в певній професійно визначеній сфері та об’єктивується як сукупність норм і методів пізнання її сутності, способів реалізації та вдосконалення; науково обґрунтовано й розроблено структуру дослідницької культури спеціалістів-менеджерів у суспільній та особистісній формах існування, взаємозв’язки між формами і структурними компонентами та їх складовими, а також прояв особистісної культури у процесі дослідницької діяльності у сфері менеджменту. Визначено та науково обґрунтовано педагогічні умови формування дослідницької культури майбутніх менеджерів у процесі фахової підготовки, а саме: усвідомлення студентами цінності дослідницької культури в контексті результатів професійної діяльності; занурення студентів в активну професійно зорієнтовану дослідницьку діяльність; реалізація професійної підготовки студентів шляхом використання логічно упорядкованої сукупності професійно зорієнтованих дослідницьких завдань. Формування дослідницької культури залежить від виконання майбутніми менеджерами індивідуальних навчальних дослідницьких програм, побудованих відповідно до дослідницьких особистісних профілів студентів. У попередніх дослідженнях проблема формування саме дослідницької культури майбутніх менеджерів не розглядалась. Визначено критерії (суб’єктність, спрямованість та унікальність дослідницької діяльності у сфері менеджменту), показники та охарактеризовано рівні сформованості (високий, середній і низький) дослідницької культури майбутніх менеджерів. Уточнено функції дослідницької культури у професійній діяльності спеціаліста (креативна, сигніфікативна, імперативна, адаптивна і розвивальна). Удосконалено зміст дослідницького компонента професійної діяльності менеджерів щодо вироблення й прийняття раціональних рішень. Дістали подальшого розвитку організаційні форми індивідуальної дослідницької діяльності студентів.
Практичне значення одержаних результатів полягає: у розробці і впровадженні у процес фахової підготовки майбутніх спеціалістів сфери менеджменту методики формування дослідницької культури студентів, реалізація якої здійснювалась у межах індивідуальної дослідницької діяльності студентів шляхом побудови індивідуальних дослідницьких профілів, розв’язання низки логічно упорядкованих дослідницьких професійно зорієнтованих завдань, що утворили індивідуальні навчальні дослідницькі програми студентів із урахуванням міжпредметних зв’язків між фаховими дисциплінами. З метою надання курсу „Основи наукових досліджень” професійного спрямування до його програми були внесені зміни щодо формування у студентів уявлень про наукові дослідження у менеджменті, розкриття характерних особливостей наукових досліджень в управлінській діяльності, зокрема методи наукового обґрунтування управлінських рішень. Запропоновані в дослідженні критерії і показники сформованості дослідницької культури майбутніх менеджерів можуть бути використані науковцями і викладачами вищих навчальних закладів для діагностування стану її сформованості, а представлені діагностичні засоби – для контролю вивчення дисциплін „Основи наукових досліджень”, „Методологія наукової діяльності” і т. ін. Визначені рівні сформованості дослідницької культури студентів можуть слугувати для корекції й удосконалення ступенів складності професійно зорієнтованих завдань у процесі вивчення фахових дисциплін. Упровадження експериментальної методики формування дослідницької культури майбутніх менеджерів, а також методики щодо її діагностування відбувалось у процесі фахової підготовки студентів факультету підготовки цивільних фахівців Одеського ордена Леніна інституту Сухопутних військ (акт № 117/6 від 23 травня 2007 р.), на кафедрі менеджменту Одеського державного аграрного університету (акт № 01-21/33-594 від 10 липня 2007 р.), кафедрі менеджменту Одеського національного політехнічного університету (акт № 1032/71-07 від 3 липня 2007 р.), кафедрі загальної і соціальної педагогіки та управління освітою ДВНЗ „Переяслав-Хмельницький державний педагогічний університет імені Григорія Сковороди” (акт № 1-118 від 16 травня 2007 р.). Запропоновані методики формування і діагностування дослідницької культури майбутніх менеджерів можуть використовуватись у процесі організації фахової підготовки спеціалістів інших галузей за умови врахування специфіки їхньої майбутньої професійної діяльності.
Достовірність висновків і результатів дослідження забезпечувалася визначеною методологією і логікою вирішуваних завдань; застосуванням методик, адекватних предмету і завданням дослідження; репрезентативністю вибірки учасників експерименту; тривалим характером дослідно-експериментальної роботи; застосуванням кількісного та якісного аналізу експериментальних даних; відповідністю зафіксованих у дослідженні емпіричних фактів до масової педагогічної практики.
Апробація й упровадження результатів дослідження. Основні положення і результати дослідження доповідалися на міжнародних науково-практичних конференціях “Європейська наука ХХI століття: стратегія і перспективи розвитку – 2006”, “Динаміка наукових досліджень – ‘2006”    (м. Дніпропетровськ), “Научные исследования и их практическое применение. Современное состояние и пути развития ’2006”, “Современные проблемы и пути их решения в науке, транспорте, производстве и образовании ’2006”, “Современные направления теоретических и прикладных исследований ’2007” (м. Одеса), всеукраїнській науково-практичній конференції молодих науковців “Соціалізація молоді в умовах розбудови демократичної правової держави” (м. Одеса), науково-практичній конференції “Науковий потенціал світу – ’2006”                        (м. Дніпропетровськ).
Публікації. Результати дослідження висвітлено у 15 публікаціях, з них 8 у фахових виданнях.
Структура дисертації. Дисертаційна робота складається зі вступу, двох розділів, висновків, списку використаних джерел із 244 найменувань, 9 додатків. Загальний обсяг дисертації – 170 сторінок. У роботі вміщено 4 таблиці, 8 діаграм, 6 рисунків, які займають 12 сторінок основного тексту.

РОЗДІЛ І
ТЕОРЕТИЧНІ  ЗАСАДИ  ФОРМУВАННЯ  ДОСЛІДНИЦЬКОЇ КУЛЬТУРИ  МАЙБУТНІХ  МЕНЕДЖЕРІВ

1.1. Сутність і функції дослідницької культури

Численні дослідження з проблеми формування культури спеціаліста в процесі навчання у ВНЗ свідчать про реформування сучасної освіти, зміну її цілей і системи цінностей на засадах особистісно-орієнтованого, діяльнісного і культурологічного підходів. При цьому приоритетним у проектуванні цілей та функцій освіти стає культурологічний підхід, що орієнтує систему освіти на рівноправний діалог з особистістю, яка здатна до культурного саморозвитку.
Сучасна професійна освіта спрямована на підготовку конкурентоспроможного спеціаліста, здатного до саморозвитку і творчого пошуку у професійній діяльності; особистості – повноцінного і повноправного члена суспільства, людини, впевненої у собі і своїх можливостях, зі стійкою системою цінностей і гнучким мисленням. Метою професійної освіти стає підготовка спеціаліста як носія загальної і професійної культури.
У науково-педагогічних дослідженнях, присвячених проблемі формування культури майбутніх фахівців у процесі навчання у ВНЗ, представлені  різноманітні визначення цього поняття. Так, М.О.Пічкур уважає  професійну  культуру  своєрідним  поєднанням культури  особистості з її фаховою майстерністю [147]. Професійна культура, за І.В.Михайліченком, – це „цілісна, складноієрархічна система  професійної структури  особистості,  що  складається і функціонує у взаємодії об’єктивної (мобікультурні об’єкти та реалії) та суб’єктивної (відбиток культури у свідомості) її форм” [125: 26].
М.Г.Коляда  досліджував  інформаційну  культуру  економіста і трактує її  як  сукупність основних методів подання  знань,  даних та інформації  разом із уміннями використовувати їх на практиці для прийняття  і  розв’язання  економічних  завдань [84].  За словами О.С.Ільківа,  інформаційна  культура – основа  інноваційного  потенціалу студентів  [69].
А.І.Дзундза  наголошує  на необхідності формування соціоекономічної культури фахівців, яку визначає як „складний механізм, що, з одного боку, регулює взаємодію, а, з іншого – визначається цією взаємодією між її системоутворюючими складовими: інтелектуальним (соціоекономічним мисленням)  та  когнітивним  (системою  узагальнених  соціально-економічних знань, умінь і навичок) компонентами і функціональною складовою  –  ціннісним  компонентом” [47: 71-72].
Розглядаючи  формування  інтелектуальної  культури  у  процесі навчання математики, І.О.Захарова визначає її з позицій особистісного підходу як соціально обумовлений рівень розвитку особистості у сфері інтелектуальної діяльності [62].
Необхідною частиною професійної підготовки спеціалістів сучасні педагоги-науковці  вважають  засвоєння  досвіду  спілкування, набуття знань,  умінь і навичок організації та здійснення різних  форм комунікативної взаємодії з людьми, тому приділяють значну увагу формуванню комунікативної культури студентів (В.В.Авдєєв, В.П.Барковський, Н.А.Побірченко, В.А.Семиченко, І.І.Тимченко, О.В.Уваркіна та ін.).  Так, О.В.Уваркіна визначає комунікативну культуру особистості  як  сукупність  відносин  для  взаємодії  з  іншими  людьми  у вигляді моделі ймовірної та реалізованої поведінки [203]. Комунікативна культура, за В.П.Барковським, – це духовно-практичне утворення особистості, що включає: соціальні норми і вимоги до спілкування, психологічні механізми комунікативної взаємодії з людьми та набутий досвід  комунікативної  діяльності [12].  І.І.Тимченко визначає комунікативну  культуру  як  систему  поглядів  і  дій,  які  служать  індивіду моделлю орієнтації для задоволення потреб самореалізації та способом досягнення  цілей  під  час  спілкування  з  іншими  людьми [201].
Своєрідним відгуком системи освіти на екологічну ситуацію, що склалась у країні, є усвідомлення педагогами важливості формування екологічної культури майбутніх фахівців будь-якого профілю. Так, Н.В.Ясінська  наголошує на необхідності покращення екологічної підготовки вчителів і визначає екологічну культуру як „своєрідне, специфічне сполучення знань та загальнолюдських рис (людяності, гуманності, совісливості, відповідальності, бережливості та ін.), що реалізуються в конкретних історичних та соціально-екологічних умовах буття  людини і  виявляються  у  ціннісному  ставленні  до довкілля” [237: 8]. На думку Н.П.Єфіменко, для спеціаліста технічного профілю екологічна культура  є  показником  рівня  його  фахової  підготовки  [56].
У багатьох сучасних педагогічних дослідженнях наголошується на необхідності  формування  професійної  культури  викладача, або педагогічної культури.  Так,  Т.Д.Сидоренко  трактує  педагогічну  культуру як системне динамічне  утворення, що ґрунтується на загальній культурі особистості [188]. В.М.Гриньова  вважає педагогічну культуру видовим поняттям духовної культури. Дослідниця визначає її як „інтегровану динамічну характеристику особистості  майбутнього вчителя,  відносно стійку  відкриту  саморегульовану  систему  взаємопов’язаних  цінностей,  що зумовлює  його  професійно-педагогічну  діяльність  гуманістичної спрямованості” [39: 11]. За словами М.І.Скрипника,  педагогічна культура вчителя – це  рівень  його  всебічної  підготовки  до  професійної  діяльності, що передбачає оволодіння досвідом педагогічної діяльності, розвиток майстерності і професійної творчості, відповідальність за справу і особистісні  вчинки [190].
Т.В.Ткаченко характеризує професійно-педагогічну культуру майбутнього вчителя інтегрованим особистісним утворенням в єдності та гармонії  структурних  і  функціональних  компонентів,  що  забезпечує інтерес студентів до змісту навчання і підвищення рівня власної культури, зумовлює ефективність професійної діяльності і задоволеності нею [202].
Педагогічна  культура,  за  В.А.Лісовим, – це  не  тільки  сукупність норм і правил, що регулюють діяльність педагога. У процесі формування професійно-педагогічної культури відбувається не лише оволодіння культурно-педагогічною  спадщиною,  але  й  включення  учителя  як  суб’єкта  культури  у  процес  діяльності  зі  створення  педагогічних цінностей [112].
В.І.Зелений обґрунтовує необхідність формування педагогічної культури  в  офіцерів  внутрішніх  військ  МВС  України і визначає її як складне утворення, що характеризується усталеністю і гнучкістю; має динамічний характер; виступає показником становлення і розвитку особистості  молодого  офіцера  як  педагога;  означає  певний  рівень оволодіння офіцером педагогічною теорією і практикою, педагогічним досвідом,  а  також  ступінь  досконалості  його  навчально-виховної діяльності  [63].
Отже, в сучасних педагогічних дослідженнях культура здебільшого розглядається як особистісне утворення, що характеризується цілісністю, гнучкістю і  динамічністю.  Формування  культури  пов’язується  з відповідною діяльністю,  а  рівень  її  сформованості  позначає  ступінь  готовності  індивіда до цієї діяльності. Однак погляди науковців щодо визначення сутності поняття „культура” значно різняться. Так, певний вид культури  трактується  як:  інтегрована  характеристика  особистості; соціально обумовлений рівень розвитку особистості у сфері відповідної діяльності; модель поведінки у  процесі цієї діяльності;  універсальна характеристика самої індивідуальної діяльності особистості. Крім того, оскільки структура культури будується науковцями відповідно до її означення,  то  до її складу в педагогічних  дослідженнях  включаються  різні компоненти.
Так, структурними компонентами культури найчастіше вважаються когнітивний  компонент,  що  містить  певний  обсяг  знань  і  понять  [48, 63, 75, 84 та ін.], та операційний або діяльнісний компонент, що складається з відповідних умінь [21, 48, 63, 69, 84, 147 та ін.]. Крім того, багатьма дослідниками у структурі культури виділяються мотиваційний та особистісний  компоненти.  Перший – містить  мотиви,  що  спонукають носія культури до відповідної діяльності [62, 147, 149 та ін.], другий – особистісні  якості,  що  необхідні  для  її  успішного  виконання  [63, 75, 147, 149, 237 та ін.].
До  того  ж,  значно  різняться  підходи  педагогів-науковців  щодо сутності поняття „цінності” та визначення зв’язку між цінностями і культурою. У деяких педагогічних дослідженнях наголошується, що сукупність  цінностей  є  структурним  (ціннісним)  компонентом  культури [47, 202, 203 та ін.]. Інші науковці вважають, що культура є сукупністю цінностей,  серед  яких  виокремлюються  цінності-знання,  цінності-цілі  і  т. ін. [39, 188, 201 та ін.]. Крім того, висловлюється думка, що система цінностей особистості є результатом формування її культури, або сформована культура виявляється через особливості ціннісного ставлення особистості  до  предметів  і  явищ  довкілля  [75, 125, 237 та ін.].
Відтак, аналіз актуальних педагогічних досліджень з проблеми формування культури майбутнього спеціаліста в процесі навчання у ВНЗ показує,  що  на  теперішній  час  у  педагогіці  не  відпрацьовано  єдиного підходу  до  визначення  певного  типу  культури,  немає  однозначного уявлення  її  сутності  і  структури.
Узагальнені знання щодо зазначеного феномена містить сучасна філософська  теорія  культури. Однак  широкий  спектр  підходів  сучасних філософів і культурологів до вивчення феномена культури, що був представлений  на  XVII  Всесвітньому  філософському  конгресі  „Філософія і культура”,  засвідчив,  що  „в  наш  час  у  світовій  культурологічній  думці немає  не  тільки  єдиного  розуміння  культури,  але  і  єдиного  погляду  на шляхи  її  вивчення”  [71: 13].
Ученими розробляються різноманітні теорії культури, вивчаються джерела її виникнення і розвитку, її складові і функції, обґрунтовуються різні класифікації її означень (С.С.Аверинцев, В.Д.Губін, П.С.Гуревич, Т.І.Заславська, М.С.Злобін, В.В.Іванов, Л.Є.Кертман, М.С.Каган, Ю.М.Лотман, М.К.Мамардашвілі, Є.С.Маркарян, В.М.Межуєв, Г.О.Нодіа, Д.В.Ольшанський,  В.І.Поліщук,  Р.В.Ривкіна,  В.Н.Топоров,  Н.З.Чавчавадзе та ін.).  При  цьому  інтерпретація  культури  надається  залежно від змісту тієї  науки  або  теорії,  з  позицій  якої  вона  розглядається.
У  загальному  розумінні  культура  –  це  історично  визначений  рівень розвитку суспільства і людини, що виражається у типах і формах організації життєдіяльності  людей  і  тих  матеріальних  та  духовних  цінностях,  що ними  створені [23].
За визначенням Т.І.Заславської, культура – це соціальна пам’ять суспільства або спільноти, що включає місце і способи збереження соціальної інформації; виконує функцію консервації; дозволяє відтворити еталони  поведінки, що перевірені досвідом і відповідають потребам розвитку суспільства [61].  Наведене визначення культури підкреслює її аксіологічний  (соціальна  інформація  –  цінності,  що  накопичені суспільством) і діяльнісний (соціальна інформація – способи діяльності людини,  що  історично  закріплені  у  суспільній  практиці)  аспекти.  З ціннісною  природою  культури  також  пов’язано  визначення,  що  наводить Н.З.Чавчавадзе: „культурою є реалізація ідеальних ціннісних цілей, „переселення”  цінностей  зі  світу  належного  у  світ  сущій”  [218: 55].
Д.В.Ольшанський надає визначення культури з позицій діяльнісної теорії:  „культура – це  масова  діяльність  людей  у  певній  соціальній системі з виробництва, збереження, розповсюдження і споживання цінностей,  що  пропонуються  прийнятою  у  суспільстві  системою соціальних  інститутів”  [134: 29].
В  контексті  діяльнісного  підходу  М.С.Злобін  наголошує,  що культура – це „соціально значуща творча діяльність у діалектичному взаємозв’язку  її  результативності,  виразу  і  процесуальності,  що  припускає засвоєння  людством  вже  наявних  результатів  творчості,  тобто перетворення  багатства,  досвіду  людської  історії  у  внутрішнє  багатство індивідів, які знову втілюють зміст цього багатства у своїй соціальній діяльності,  що  спрямована  на  перетворення  дійсності  і  самої  людини” [65: 28].
За  В.М.Межуєвим,  феномен культури – це  відтворення  відчужених форм і результатів загальнолюдської діяльності у становленні особистості: „культура – це створення особистості людини у всьому багатстві і багатосторонності  його  суспільних  зв’язків  і  відносин”  [122: 67].
Особистісному  підходу  до  трактування  поняття  „культура” відповідає  означення  М.К.Мамардашвілі.  За  його  визначенням,  „культура – це  не  сукупність  готових  цінностей  і  продуктів,  що  лише  очікують  споживання  і  осмислення.  Це  здатність  і  прагнення  людини  набути індивідуальності  через  оволодіння  їх  живими  особливостями”  [117: 189].
П.С.Гуревич пояснює  сутність   культури   таким   чином: 1) „культура – феномен, що породжується незавершеністю, відкритістю людської природи,  розгортанням  творчої  діяльності  людини,  спрямованої  на  пошук  сакрального  сенсу  буття”  [42: 35];   2) „конкретну  культуру  можна визначити  як  комплекс  певних  цінностей,  що  утворюють  змістове  ядро цього феномена” [42: 111]; 3) „цінності – це особистісне забарвлене ставлення  людини  до  довкілля,  що  формується  не  тільки  на  основі знання та інформації, але і власного життєвого досвіду” [42: 120]. Отже, автор підкреслює, що культура, як самостійне явище, створюється активністю  людини  в  пошуках  сенсу  свого  життя.  Саме  цінності,  що створює людина під час такого пошуку і відтворює у продуктах своєї діяльності, утворюють  конкретний  зміст  культури  і  визначають її людську,  особистісну  природу.
Для  узагальнення  позицій  щодо  розуміння  сутності  культури вченими класифікуються основні підходи до інтерпретації і дослідження цього феномена.
На думку П.С.Гуревича [42], є чотири основні підходи до розгляду феномена культури: філософський, антропологічний, соціологічний, “інтегралістичний”.
Філософський підхід, суттєвою ознакою якого є універсальність, характеризує культуру як систему відтворення та розвитку людини – суб’єкта діяльності. У межах такого підходу структурними елементами культури  вважаються  ідеї  та  їх  матеріальне  втілення. При цьому головною функцією культури визнається креативна – творення буття людини.
Антропологічний  підхід  трактує культуру як систему артефактів, знань та вірувань, що є її структурними елементами. Головною функцією культури при  такому  підході  виступає  адаптація  та  відтворення  життєвого  укладу  людей.
Для соціологічного підходу характерною є нормативність, оскільки культура в рамках цього підходу – це система цінностей та норм, що опосередковують взаємодію людей. Означений підхід виходить із структурно-функціонального методу дослідження феномена культури та визначає  її  типовими  структурними  елементами  цінності,  норми,  закони та ін. У контексті цього підходу головними функціями культури є латентність  (підтримання  зразку)  і  соціалізація.
З позицій „інтегралістичного” підходу, культура – це метасистемна діяльність людей, структурними елементами якої є предметні та організаційні  форми  цієї  діяльності,  а  головними  функціями – відтворення та оновлення самої діяльності. Суттєвою ознакою даного підходу є комплексність, а пріоритетним методом дослідження культури виступає  системно-діяльнісний [42].
І.С.Бесарабова класифікує наукові і філософські підходи щодо трактування  культури  за  чотирма  основними  напрямами:
–	аксіологічним,  що  визначає  культуру  як  сукупність  матеріальних і  духовних  цінностей,  створених  людством;
–	діяльнісним, з позицій якого культура – це сукупність форм і способів  діяльності  людини,  історично  закріплених  у  людській  практиці  і  суспільній  свідомості;
–	особистісно-творчим, згідно з яким культура – це сукупність особистісних  якостей  людини,  що  обумовлюють  міру  її  розвитку  як суб’єкта творчої діяльності;
–	семіотичним,  що  трактує  культуру  як  специфічну  мову  або знакову систему [15].
Г.В.Драч до зазначених підходів додає структуралістський, соціологічний і гуманітарний підходи. Структуралістський підхід визначає культуру  як  сукупність  соціальних  елементів – носіїв  ціннісних відношень, що регулюють людську діяльність, але без урахування особистісного фактору. Згідно із соціологічним підходом, культура характеризується  як соціальний інститут, що надає суспільству суто людської  системної  якості  і  відрізняє його від природи.  При гуманітарному  підході  культура  розглядається  як  процес,  що  складається з  усіх  видів  людської  творчості  і  регулюється  людиною  [96].
Наведені  приклади  свідчать  про  різноманітність  визначень  і підходів у розумінні культури. Але в усіх випадках поняття „культура” пов’язано з поняттями „людина”, „діяльність”, „творчість”, „особистість”, „суспільство” та ін., що є відбиттям невимірного людського буття: „в тій мірі, в якій невичерпна та різнолика людина, є багатогранною, багатоаспектною  і  культура”  [42: 18].
Отже,  у  центрі  будь-якого  з  означень  культури  знаходиться людина. Це цілком зрозуміло, оскільки своїм походженням, розвитком і функціонуванням  культура зобов’язана діяльності людини. Крім того, культура  не  може  існувати  не  тільки  без  людини,  але  й  без  суспільства. Тому  важливо  з’ясувати  співвідношення  культури,  людини  і   суспільства.
Так,  М.С.Каган  уважає,  що  культура  –  продукт  діяльності суспільства  [71].  У  цьому  аспекті  культура  розглядається  як характеристика  розвитку  суспільства,  способів  його  діяльності,  а  також  як характеристика розвитку людини – суб’єкта суспільних відносин і суспільної  діяльності.  Якщо  суспільство – це  цілісна  система  індивідів, які  поєднані  сукупністю  різноманітних  зв’язків  (відносин),  то культура – це  вид  або  тип  цих  зв’язків,  їх  якісна  характеристика, – вважає  Г.В.Драч [96]. Отже, „культура – спосіб  діяльності  людства,  а  суспільні  відносини – основа,  поле  для  цієї  діяльності” [96: 183].
Культуру  і  особистість  також  пов’язують  взаємо-зворотні відношення. З одного боку, особистість формується у суспільстві, під впливом прийнятої у цьому суспільстві культури. З іншого, особистість формує культуру, тобто є рушійною силою, творцем культури. Крім того, особистість формує свою неповторну картину світу, створює свою систему цінностей – формує  свою  унікальну  особистісну  культуру.  „Всі  аспекти  і рівні  загальнолюдської  культури  відбиваються  в  індивідуальній свідомості, поведінці, діяльності відповідно до особливостей кожної особистості,  і  чим  яскравіша  її  індивідуальність,  тим  більш  своєрідною вона  є  як  носій  культури”  [71: 53].  Отже,  якщо  людина  виступає  творцем  культури,  вона  робить  культуру  виразом  своєї  неповторної індивідуальності;  коли  така,  збагачена  індивідуальними  якостями культура, творить людину, вона водночас виховує у ній неповторну особистість.  Тоді  взаємозв’язок  суспільства,  людини  і  культури  виражається  у  тому,  що  суспільство створює  середовище,  у  якому  культура  функціонує  і  розвивається,  а  людина  є  культурогенним суб’єктом,  що  формує  культуру  і  культурою  формується.
Залежно від трактування поняття культури і аспектів взаємозв’язку культури  і  людини  (суспільства)  визначаються  її  різноманітні  функції. Так,  А.І.Кравченко  відокремлює  шість  універсальних  функцій  культури: захисну, креативну, комунікативну, сигніфікативну, нормативну і релаксаційну.  Захисна  функція  культури  полягає  у  тому,  що  за допомогою  зафіксованих  у  культурі  суспільних  досягнень  людство значно  розширило  свої  можливості  адаптації  до  довкілля.  Креативна – це  функція  перетворення  і  засвоєння  миру;  людство  розширює  середовище проживання, причому рушійною силою є допитливість, а не бажання захиститися. Поряд із оволодінням силами природи, йде оволодіння внутрішніми  силами  людської  психіки.  Комунікативна  функція  культури полягає у передаванні інформації у будь-якому вигляді. Сигніфікативна функція – це  функція  приписування  значущості  предметам  та  явищам дійсності; поширюючи сферу засвоєння миру, людина поширює галузь предметів, що визначаються і оцінюються. Завдяки цій функції культура виступає  усвідомленим  уявленням  про  світ.  Нормативна  функція позначає, що саме культура є створеною людством сукупністю норм, стандартів,  правил  поведінки  людей;  вона  також  є  умовою  їх тиражування,  розповсюдження  у  суспільстві.  З  цих  норм  і  стандартів  формуються  більш  складні  нормативні  комплекси:  право,  мораль, ідеологія  тощо.  Релаксаційна  функція  культури – це  функція  зняття  суспільного  напруження  (свята,  ритуали,  фестивалі  і  т. ін.)  [90].
Узагальнення  основних  положень  щодо  розуміння  сутності культури засвідчує, що змістовим ядром культури є система цінностей. Цінності – це не просто ідеї, образи, знання, зразки (продукти) людської діяльності, історичні або суспільні стандарти поведінки і діяльності тощо. Все це стає частиною культури, якщо суспільство визнає їх відповідними цілям  свого  буття  на  сучасному  етапі  розвитку.
Для  кожної  людини  цінності  відбивають  сенс  її  буття,  її усвідомлене  ставлення  до  свого  існування  і  існування  суспільства  в цілому. Цінності обираються людиною самостійно і вільно. Однак на цей вибір  впливає  її  оточення,  оскільки  людина  не  існує  у  вакуумі  і,  за рідкісним винятком, для побудови особистісної системи цінностей користується загальною базою людських знань, ідей, досягнень, тощо. Особистісна система цінностей створюється через усвідомлення загальних людських  цінностей,  що  визнані  у  суспільстві,  частиною  якого  є особистість.
Відтак,  культура  існує  у  двох  взаємопов’язаних  формах.  З  одного боку, культура є визнаним суспільством еталоном, що містить уявлення цього суспільства про ідеальну людину, взаємовідносини людей або сукупність  норм  та  форм  людської  діяльності  тощо;  з  іншого – культура є  особистісним  утворенням,  особистісною  системою  цінностей  людини. При цьому особистісна культура індивіда – члена певного суспільства, – формується через пізнання еталону, усвідомлення його складових як визнаних  суспільством  культурних  зразків.
Культура  як  еталон  виступає  сховищем  соціальної  пам’яті суспільства, засобом зв’язку суспільства і особистості. Для кожного члена суспільства особистісна культура – це усвідомлення своєї належності до певної соціальної групи, можливість користуватись всім накопиченим суспільним  досвідом  і  робити  свій  внесок  у  суспільну  систему цінностей.  У  цьому  виражається  організаційний  аспект  культури  як засобу  організації  суспільного  життя – основи  для  сумісного  життя людей,  для  збереження  і  трансляції  досвіду  людства.
На  нашу  думку,  саме  ігнорування  того  факту,  що  культура  існує  у двох формах – суспільній та особистісній – призводить до значних розбіжностей у визначеннях сутності і структури культури в педагогічних дослідженнях.  У  педагогічному  аспекті  зазвичай  розглядається  культура як особистісне утворення і не враховується той факт, що обидві форми існування культури нерозривно пов’язані і формування особистісної культури  неможливе  без  існування  культури-еталону.  Дві  форми існування культури обумовлюють необхідність двоїстого визначення її сутності  і  структури,  а  також  встановлення  форми  взаємозв’язку  між цими  рівнями.  Крім  того,  суттєві  характеристики  певної  культури повинні  відповідати  тому,  в  межах  якої  теорії  (підходу)  вона  розглядається.
У контексті нашого дослідження важливим є діяльнісній аспект культури.  Культура – не  будь-яка  діяльність  людини  та  її  результат.  Це – формування  і  створення  цінностей, що пов’язані з творчим актом, проривом  у  новий  духовний  простір,  пошуком  людиною  сенсу  свого буття  і  довкілля  та  приводять  до їх удосконалення і зростання самої людини як особистості і творця. Культурний бік будь якої діяльності визначається тим, що вона є усвідомленим, цілеспрямованим способом втілення  людських  замислів.  Цілеспрямована  діяльність  належить культурі за своєю суттю, оскільки „мета – це не біологічне, а культурне утворення”  [71: 194].
Культура  як  форма  буття,  що  утворюється  цілеспрямованою людською діяльністю, „охоплює якості людини як суб’єкта діяльності; способи діяльності; предмети, у яких опредмечується діяльність, тобто відчужені результати діяльності; предмети, у яких розпредмечується діяльність;  людину, що зростає і  розвивається у  процесі  розпредмечування, тобто  стає  продуктом  культури;  взаємозв’язок  процесів  опредмечування  і  розпредмечування  зі  спілкуванням  людей,  що  в  них беруть  участь” [71: 42.].  Наведене  визначення  підкреслює  цілісність  культури  як  феномена,  що  відображає  спосіб  існування  суспільства – його  діяльність  у  всіх  її  аспектах.
Культура  у  формі  визнаного  суспільством  еталону  пронизує  усі сфери життєдіяльності людини, і тому містить сукупність способів і результатів  усвідомленої  духовної  і  творчої  діяльності.  Способи діяльності як цінності, що передаються від покоління до покоління, становлять  для  особистості – члена  суспільства, – своєрідну  технологію діяльності.  Отже,  в  особистісній  формі  культура  складається  із сукупності  засвоєних  людиною  способів  діяльності,  що  допомагають  їй обирати правильний алгоритм дій, оптимально організовувати власну, зокрема, професійну  діяльність.  У цьому сенсі, культура – показник індивідуальності  і  творчого  розвитку  особистості  як  суб’єкта  діяльності.
У процесі культурної діяльності корегується і вдосконалюється її технологія,  розвивається і змінюється людина як її суб’єкт. Результатом такої діяльності є особистісний внесок суб’єкта в суспільну скарбницю цінностей і його наступний крок на шляху власного самопізнання і самореалізації.
Як ми бачимо, культура – цілісне утворення, що продукується суспільством  як  цінність  і  передається  усім  його  членам.  Вона  має динамічні  взаємозв’язки  з  довкіллям,  усі  її  структурні  елементи знаходяться у постійному динамічному співвідношенні один з одним, внаслідок  чого  створюються  нові  цінності.  Культура  постійно  і безперервно  оновлюється,  чим  забезпечує  існування  і  розвиток  людини  та  суспільства і  завдяки  чому  є  умовою  і  сенсом  людського  буття.
Виявлений взаємозв’язок між культурою і діяльністю обумовлює існування  специфічних  модифікацій  культури  залежно  від  сфери  її прояву. У цьому сенсі загальна культура містить сукупність професійних культур, пов’язаних з конкретною професійною діяльністю. Професійна культура – це,  по-перше,  сукупність  способів  і  технологій  певної професійної діяльності, що визнані суспільством еталоном для цієї діяльності, а з іншого – сукупність засвоєних, усвідомлених людиною способів  цієї  діяльності.
Так, наприклад, художня культура – це сукупність творів і технології творіння діячів мистецтва, а також уміння створювати художні образи. Політична культура – це сукупність елементів політичної поведінки, формування  і  функціонування  держави  та  вміння  оптимально  діяти  у сфері  влади,  політико-державних  відносин.  Економічна  культура – це форми і методи економічної діяльності, що залежать від конкретних особливостей виробництва і розповсюдження у суспільстві системи економічних цінностей, а також універсальна характеристика економічної діяльності  людини  як  члена  суспільства [96].
Дослідницька  культура  також  є  складовою  загальної  культури, однією з її модифікацій. Дослідницька культура як суспільне явище і як особистісне утворення формується і розвивається завдяки дослідницькій діяльності  в  певній  сфері  пізнання  та  є  виразом  двох  аспектів  цього процесу – людського і технологічного. Технологічний аспект характеризується сукупністю вимог до визначення методології, форм і методів дослідження, способів отримання і перевірки результатів, особливості якої обумовлюються сферою пізнання. Людський аспект є відображенням у свідомості людини норм і способів дослідницької діяльності,  що  приводять  до  бажаного  результату  відповідно  до  визнаних  у  суспільстві  цінностей.
Взаємозв’язок між дослідницькою культурою і дослідницькою діяльністю дозволяє визначити сутність цієї культури. Дослідницька культура  як  суспільно  визнаний  еталон  забезпечує  збереження  та трансляцію  форм  і  методів  діяльності  людей  щодо  отримання  нового знання.  Тим  самим  вона  є  тією  частиною  суспільної  культури,  що забезпечує можливість подальшого розвитку суспільства. Дослідницька культура як особистісне утворення забезпечує включення людини в дослідницьку діяльність і є тією частиною культури людини, що надає їй можливості  отримати  нове  знання,  тобто  додати  свій  внесок  до суспільної  культури,  стати  її  творцем.
Дослідницька культура існує з того моменту розвитку суспільства, коли  дослідження  відокремилось  як  специфічний  вид  людської діяльності,  спрямований  на  отримання  нового  знання  про  предмети  і явища довкілля; коли в людській практиці почали розроблятися, закріплюватися  та  передаватися  наступним  поколінням  форми  і  методи цієї діяльності. Сумісно з розвитком і вдосконаленням цих методів розвивалася  й  дослідницька  культура  людства.
Найбільш  віддаленим  у  часі  фактом,  що  свідчить  про  початок цього процесу, вважається перехід від міфо-поетичної свідомості до раціонального мислення (від міфу до логосу) [16]. Такий перехід характеризувався  формуванням  способів  пізнання,  що,  спираючись  на  дискурсивні  раціональні  компоненти,  були  орієнтовані  на  отримання  об’єктивного  знання  про  об’єктивну  дійсність. Подальшим етапом розвитку  дослідницької  діяльності  був  перехід  від  логосу  до  переднауки, що  супроводжувався  формуванням  рецептурно-емпіричного,  утилітарно-технологічного  знання.  В  історичному  часі  цей  процес  збігся  з відпрацюванням і фіксуванням у культурі Давнього Сходу рецептурно-технологічних схем і рекомендацій щодо отримання нового знання, необхідного  для  розв’язання  певних  прикладних  задач  [211].
Виникнення у період античності апарата логічного раціонального обґрунтування,  що  був  універсальним  алгоритмом  продукування  знання та інструментом його трансляції  від індивіда до суспільства, вважається наступним  історичним  етапом  розвитку  дослідницької  діяльності  [71, 209, 211].  Саме  в  зазначену  епоху  в  Давній  Греції  були  сформовані  і відпрацьовані способи теоретичного пізнання у вигляді схем логічно обґрунтованого  мислення,  оперування  поняттями  та  категоріями,  що значно  збагатили  дослідницьку  культуру  людства.  Але  дослідно-практична форма  дослідницької  діяльності  не  отримала  значного  розвитку  і зупинилася на рівні вдосконалення способів і засобів певної практичної  (ремісничої)  діяльності.
Розвиток промисловості в період Нового часу обумовив подальший розвиток дослідницької культури [51, 91, 211]. У цю історичну епоху, відповідно до вимог суспільства щодо практичної корисності знання, відбувся  синтез  теоретичної  та  емпіричної  форм  дослідницької  діяльності.  Результатом  цього синтезу з’явилося відпрацювання кількісних методів аналізу, обробки і оцінки емпіричних даних та розвиток способів експериментальної  дослідницької  діяльності.
У ХХ ст.  дослідницька  культура  збагатилася  за  рахунок  виникнення поняття  складних  нестаціонарних  систем,  що  самоорганізуються,  і розвитку  методів  їх  дослідження.  Крім  того,  виникли  методи  побудови  і дослідження  абстрактних  детермінованих  та  імовірнісних  моделей реальних  об’єктів;  комп’ютерного  імітування,  моделювання,  проектування і  прогнозування  і  т. ін.  [71, 91, 209, 211].
Сучасна дослідницька діяльність не є суто пізнавальною, оскільки „вона  є  суттєвим  аспектом  інноваційної  діяльності,  спрямованої  на створення нових споживчих вартостей” [211: 21].  Як частина інноваційної діяльності,  дослідницька  діяльність  реалізується  через  фундаментальні  та прикладні  дослідження.  Фундаментальні дослідження  спрямовані  на отримання  нового  знання  і  „займають  лише  10%  усього  обсягу досліджень,  що  проводяться”  [211: 21].  Прикладні  дослідження детерміновані  практичними  і  соціальними  потребами  суспільства  і слугують  виявленню  засобів  задоволення  цих  потреб.
Інноваційний  процес,  що  є  основою  соціально-економічного розвитку сучасного суспільства, потребує значного збільшення кількості прикладних  досліджень,  розширення  їх  тематики,  що  обумовлює  потребу суспільства  у  спеціалістах  усіх  профілів,  здатних  прийняти  активну участь  у  таких  дослідженнях.  Тому  підготовка  спеціалістів  до дослідницької  діяльності у сфері обраної професії є сьогодні необхідною частиною  їхньої  професійної  підготовки.
Аналіз  наукових  досліджень з проблеми культури і цінностей дозволив  визначити  поняття  „дослідницька  культура  спеціаліста”.
Дослідницька культура спеціаліста – це цілісне утворення, що формується і розвивається у процесі діяльності в певній професійно визначеній  сфері  та  об’єктивується  як  сукупність  норм  і  методів  пізнання  її  сутності,  способів  реалізації  та  вдосконалення.
Дослідницька культура спеціаліста є такою частиною загальної дослідницької  культури суспільства, що забезпечує розвиток і вдосконалення  відповідної  професійної  діяльності.  В  особистісній  формі існування дослідницька культура спеціаліста забезпечує діяльнісний і особистісний  прогрес  фахівця  у  межах  обраної  професії.
Схематично місце дослідницької культури спеціаліста в суспільному бутті  зображено  на  рис. 1.1.
Дослідницька культура в суспільній формі існування є частиною загальної культури суспільства і водночас частиною певної професійної культури (рис. 1.1). У першому випадку – вона є сукупністю норм дослідницької  діяльності  людства,  у  другому –  дослідницької  діяльності спеціаліста у межах обраної професії. Засвоєння людиною суспільної дослідницької культури означає її формування в особистісній формі існування.  При  цьому  дослідницька  культура  особистості  є  частиною  як її  професійної,  так  і  загальної  культури,  залежно  від  її  прояву  –  у  сфері обраної професії (дослідницька культура спеціаліста) або поза нею. Дослідницька  культура  спеціаліста  в  особистісній  формі  є  умовою  його включення  у  дослідницьку  діяльність  у  межах  обраної  професії, результатом чого є отримання нового знання щодо професійної діяльності, зокрема,   відпрацювання   нових   способів  її  реалізації.   Отриманий результат  дослідницької  діяльності,  за  умови  його  цінності  для суспільства,  фіксується  у  суспільній  професійній  культурі,  що   забезпечує її  безперервний  розвиток  і  як  наслідок – розвиток  та  вдосконалення  самої  професійної  діяльності.
Функції дослідницької культури спеціаліста аналогічні основним функціям  культури  як  такої  і  можуть  бути  конкретизовані  таким  чином:
–	креативна  функція  –  полягає  у  визначенні  шляхів  і  засобів розвитку  і  вдосконалення  професійної  діяльності;
–	сигніфікативна  функція – це визначення значущості вдосконалення і  розвитку  професійної  діяльності;
–	імперативна функція – це визначення норм, стандартів, технології проведення професійно зорієнтованих досліджень, необхідних для удосконалення  як  професійної  діяльності,  так  і  дослідницької  діяльності у  професійній  сфері;

–	адаптивна функція полягає у визначенні простору для самоствердження і самореалізації спеціаліста – суб’єкта професійної  діяльності;
–	розвивальна функція – це визначення шляхів і способів розвитку спеціаліста  як  професіонала.

1.2.  Структура  дослідницької  культури  менеджерів

Визначення сутності дослідницької культури спеціаліста дозволяє перейти  до  усвідомлення  її  структури  як  сукупності  невід’ємних компонентів  і  зв’язків  між  ними.  Як  було  зазначено,  в  діяльнісному аспекті  культура  є  своєрідною  „проекцією”  [71]  відповідної  діяльності. Крім того, взаємозв’язок культури і людини відбувається також через діяльність,  тому  структура  культури  повинна  певним  чином співвідноситись  із  структурою  відповідної  діяльності.
Поняттю  діяльності в науковій літературі присвячено безліч робіт, у яких  надані  різні  визначення  цього  поняття,  найбільш  суттєві характеристики  діяльності,  запропоновані  різноманітні  класифікації  її видів. Виокремимо ті особливості діяльності, що найбільш важливі для започаткованого  дослідження.
Діяльність  –  специфічна  для  людини  форма  активності,  пов’язана  із  перетворенням  дійсності,  зокрема  з  „перетворенням  внутрішнього  світу  людини,  розкриттям  і  реалізацією  його  прихованих  потенцій”      [45: 17].  Змістом  діяльності  є  доцільна  зміна  і  перетворення  світу  на  основі засвоєння і розвитку наявних форм культури [232].  За Г.В.Суходольським, різні  види  діяльностей  розрізняються  передусім  за  складом  і структурою   [198].
Найбільш  узагальненим  є  склад  діяльності,  що  обумовлюється суб’єкт-об’єктними  відносинами,  де  суб’єктом  є  окрема  людина,  колектив  або  суспільство,  а  об’єктом  –  частина  природи,  що виокремлюється  суб’єктом.  Суб’єкти  діяльності  є  активними  елементами її  складу:  вони  цілеспрямовано  діють  на  об’єкти,  на  інших  суб’єктів  і на  себе;  реагують  на  дії  інших  суб’єктів,  об’єктів  і  свої  власні  дії. Прийоми  дій  та  об’єкти,  за  допомогою  яких  здійснюються  дії,  є засобами  діяльності.  Об’єкти  взаємодіють  між  собою  та  з  довкіллям,  реагують  на  дії суб’єктів  як  передбаченим,  так  і  непередбаченим  чином. Крім  того,  під  впливом  середовища,  внутрішніх  процесів  і  дій  суб’єктів  вони  впливають  на  суб’єктів,  викликаючи  їх  реакції  [45, 65, 71, 198].
Специфіка  об’єкта  визначає  спосіб  здійснення  діяльності  [104]. Така специфіка відображається і розкривається у вигляді певних властивостей  і  відносин,  процесів  і  станів  об’єкта  у  його  взаємодіях  з людьми  та  іншими  об’єктами.  Сукупність  властивостей,  відносин, процесів, станів об’єкта та якісних і кількісних характеристик, що їх відображають, утворюють предмет діяльності [198]. За О.М.Леонтьєвим, „предмет  діяльності  надає  їй  певну  спрямованість”  [104: 103]. 
Щодо  структури  діяльності,  то,  на  думку  багатьох  учених,  вона значно залежить від того, в рамках якої науки або теорії, під яким кутом розглядається  діяльність.  Це  свідчить  про  поліструктурність  діяльності [45, 71, 198].  Так,  за  О.М.Леонтьєвим,  структурними  складовими діяльності  є  дії  –  процеси,  що  підкоряються  уявленням  про  результати, які необхідно отримати. Способи виконання дій залежать від умов досягнення результатів і називаються операціями [104]. За Г.В.Суходольським, структура діяльності є сукупністю алгоритмів, що обираються суб’єктами залежно від особливостей об’єкта діяльності і реалізуються  у  реальному  просторі-часі  [198].  О.Л.Никифоров  уважає,  що  структурою  діяльності  є  специфічний  набір  дій  і  послідовність  їх виконання.  Така  послідовність  є  схемою,  що  містить  аналіз  ситуації,  в якій  потрібно  виконувати  діяльність,  вибір  її  способів  і  засобів, планування  послідовності  дій  [45].
Отже,  в  наукових  дослідженнях  структура  діяльності  розглядається у двох аспектах. По-перше, структурними компонентами діяльності, як процесу, є конкретизовані процеси або „підпроцеси”, що залежать від особливостей  об’єкта  діяльності  та  умов  її  виконання.  По-друге,  – алгоритми,  схеми,  рекомендації,  вказівки  щодо  вибору  конкретного процесу (способу виконання) діяльності. Цей факт найбільш точно зафіксований у працях Г.П.Щедровицького [227, 228]. На думку автора, діяльність,  як  процес,  є  реалізацією  певної  процедури.  При  цьому процедура – це послідовність дій, що планується виконати. Процедура будується  відповідно  до  характеристик  об’єкта  діяльності,  наявних  її засобів і методів та умов їх використання. З реалізацією сама процедура „вмирає”  [228: 261],  а  залишається  її  аналіз  і  опис,  тобто  штучна процедура, що надає можливість отримати той самий результат, що був отриманий при реалізації вихідної процедури. Тоді реалізована (штучна) процедура  переводиться  у  набір  засобів  і  методів  діяльності  [227].  Отже, діяльність, як процес, належить реальному світу, існує у реальному просторі-часі. Діяльність, як набір засобів і методів (реалізованих та описаних  процедур),  належить  культурі.
Аксіологічний  аспект  діяльності  розкривається  через  поняття: потреба, мотив, мета, результат і оцінка. Аналіз наукових досліджень, присвячених  проблемі  діяльності  [82, 104, 114, 198, 215 і т. ін.],  дозволяє узагальнити  погляди  науковців  щодо  її  аксіології  таким  чином.  Потреба – це стан суб’єкта діяльності, що трактується як нужда, необхідність чого-небудь. Усвідомлена суб’єктом потреба є мотивом його діяльності. Результати діяльності розподіляються на об’єктивні, що визначаються як реальна значущість певної діяльності відносно інших діяльностей, та суб’єктивні  –  суб’єктивна,  особистісна  значущість  діяльності  для  її суб’єкта.  Крім  того,  узагальнені  об’єктивні  результати  діяльності складають  її  продукт.  У  зв’язку  з  цим,  мотиви  діяльності  трактуються  як  її  передбачені  узагальнені  результати,  а  цілі  –  передбачені  конкретні результати.  Отже,  поняття  мотивів  і  продуктів  співвідносяться  з поняттям  діяльності,  цілей  і  результатів  –  з  окремими  діями.
Суттєвою  характеристикою  людської  діяльності,  що  відрізняє  її  від поведінки,  є  можливість  вільного  вибору  цілей  діяльності,  їх перманентного конструювання і, відповідно, можливість вибору програми діяльності  з  тих  програм,  що  відпрацьовані  у  процесі  розвитку діяльності і зафіксовані у культурі, а також формування нових програм діяльності  [45].  Вибір  програми  діяльності  залежить  від  умов  досягнення її  обраної  мети [45, 104];  як  дії  відповідають  цілям,  так  операції відповідають  умовам  досягнення  цих  цілей.  При  цьому  можливі  цілі  і умови  діяльності,  відповідні  їм  можливі  результати,  також  зафіксовані  в культурі  [104].
Відтак,  у  суспільній  формі  існування  культура  є набором засобів і методів  діяльності  разом  із  цілями,  умовами  та  можливими  результатами їх використання, що склавсь у процесі розвитку відповідної діяльності суспільства.  Структурними  компонентами  культури  є  методи  діяльності, цілі,  умови,  необхідні  засоби,  можливі  результати  їх  використання.
Як було зазначено, культура в особистісній формі існування є результатом  засвоєння  (присвоєння)  суспільної  культури.  При  цьому  вона є необхідною умовою включення людини у процес відповідної діяльності.  Отже,  структура  особистісної  культури  містить  такі компоненти,  що  необхідні  людині  для  того,  щоб  стати  суб’єктом  певної діяльності.
Оскільки людська діяльність характеризується цілеспрямованістю і продуманістю,  щоб  розпочати  діяльність,  людині  потрібно:  усвідомити  її мету;  проаналізувати  ситуацію,  в  умовах  якої  буде  виконуватися діяльність;  обрати  відповідні  засоби  і  методи;  спланувати  майбутні  дії, тобто  „побудувати  ідеальну  схему  майбутньої  діяльності,  що визначається, з одного боку, метою, а з іншого – ситуацією, у якій знаходиться  людина,  і  умовами,  в  яких  їй  потрібно  буде  діяти”  [45: 53]. У  процесі  побудови  такої  схеми людина спирається на свої знання ситуації, засобів і методів досягнення мети, можливих результатів їх використання.
Крім  того, побудова цієї схеми потребує від людини специфічних умінь  –  умінь  планувати  свою  діяльність  і  прогнозувати  її  результати. Для виконання діяльності, „переведення її з потенційного становища в актуальне, людина повинна вміти практично використовувати засвоєні знання” [71: 171]. Отже, людині як суб’єкту діяльності необхідно набути сукупність умінь, що складається з умінь будувати ідеальну схему майбутньої  діяльності  (процедуру  діяльності)  та  реалізовувати  її  на практиці.
Суспільна  культура  надає  людині широкий спектр можливих способів  досягнення  мети, методів діяльності та її алгоритмів, тобто „певних  правил  і  нормативів, за якими виконується діяльність” [194: 4]. При  цьому,  як  було  зазначено,  людська  діяльність  характеризується вільним  цілепокладанням і вибором способів досягнення цілей; вона є „таким  засобом  освоєння та перетворення дійсності, що спеціально і свідомо конструюється” [45: 49]. Людина не виконує діяльність за нормативом, вона освоює і перетворює його, при цьому суб’єктивно оцінюючи  як  об’єкт  діяльності,  так  і  спосіб  її  виконання  та  результат [104, 194]. Отже, людині як суб’єкту діяльності неодмінно притаманна сукупність  суб’єктивних  оцінок,  що  виражає  усвідомлену  нею (суб’єктивну)  цінність  компонентів  суспільної  культури  і  регулює  їх вибір.
Отже,  в  особистісній  формі  існування  культура  є  сукупністю певних  знань,  умінь  і  оцінок  людини,  що  пов’язані  з  відповідною діяльністю  та  надають  їй  можливість  свідомо  планувати  і  реалізовувати цю  діяльність.
Склад  структурних  компонентів  певної  культури  суттєво  залежить від  специфіки  відповідної  діяльності.  Тому  у  процесі  з’ясування  структури дослідницької культури менеджерів необхідно враховувати специфіку як дослідницької діяльності, так і професійної діяльності менеджерів  загалом.
Як  відомо, дослідницька діяльність – це здійснення досліджень з метою отримання нових знань про предмети і явища довкілля, де під дослідженням  розуміється  цілеспрямоване  пізнання [225].  Залежно  від певної  науки  або  сфери  діяльності,  в  межах  яких  здійснюються дослідження, розрізняються таки їх види, як: економічні, історичні, педагогічні,  психологічні,  соціологічні  дослідження  тощо.
Суттєвою особливістю дослідницької діяльності є різниця між об’єктом  і  предметом  дослідження.  Якщо  об’єктом  дослідження  є предмети і явища довкілля, то предметом – образ цього об’єкта, що відображає  не  тільки  властивості  об’єкта,  але  й  знання  людства  про  цей об’єкт і можливі способи впливу на нього [227]. Спосіб (правило) дій дослідника  з  об’єктом  дослідження,  сформований  на  основі  знання загальних і спеціальних закономірностей тих предметних галузей, до яких належить цей об’єкт, називається методом дослідження [129]. Безпосередній взаємозв’язок  між  предметом  і  методом  дослідження  виражається  у  тому,  що  „предметне  уявлення  об’єкта  репрезентує  дослідницькі процедури”  [227: 74],  тобто  детермінує  вибір  методу  дослідження,  і навпаки, відпрацьовані людством і зафіксовані у культурі методи дослідницької  діяльності  визначають  спосіб  опису  об’єкта  дослідження [227], тобто таке його предметне уявлення, що дозволяє використовувати певний  метод.
Методи  дослідницької  діяльності,  залежно  від  предметної  галузі  їх застосування, найчастіше розподіляються на загальнонаукові та конкретнонаукові  [18, 24, 41, 225 та ін.].  Загальнонаукові  методи  не залежать  від  галузі  знань  та  особливостей  дослідження  і  зазвичай групуються таким чином: емпіричні методи дослідження – спостереження, порівняння,   вимірювання,  експеримент;  методи,   що  використовуються  як на  емпіричному,  так  і  на  теоретичному  рівнях  дослідження  – абстрагування, аналіз і синтез, індукція і дедукція, моделювання; методи теоретичного дослідження – сходження від абстрактного до конкретного, системний,  структурно-діяльнісний  [193, 209, 225 та ін.].
Конкретнонаукові  методи  дослідницької  діяльності  мають специфічний  характер  і  вивчаються,  розробляються  та  вдосконалюються у конкретних, спеціальних науках. „Вони ніколи не бувають довільними, оскільки  визначаються  характером  досліджуваного  об’єкта”  [225: 76].  Так, наприклад, до складу спеціальних методів проведення економічних досліджень  належать  методи:  збору  і  узагальнення  економічної інформації,  аналізу  (макроекономічного,  регіонального  і  мікроекономічного),  порівняння  (звітних  даних  з  плановими,  показників  у  часі,  однотипних  підприємств  і  т. ін) тощо [193].  Спеціальними методами соціологічного дослідження вважаються: виявлення громадської думки,  соціометричний  експеримент,  соціологічна  інтерпретація  інформації  тощо  [225].
Щодо результатів і засобів дослідницької діяльності, то, на думку багатьох учених [29, 129, 211, 228 і т. ін.], вони не мають суттєвого розмежування. Так, за В.Я.Вільчинським, результатом дослідницької діяльності  є  нове  знання  про  предмет  дослідження,  а  загальними засобами – раціональні форми відображення дійсності [29]. Однак у широкому сенсі, раціональне відображення явищ, процесів і операцій – це теоретичне знання [45]. Отже, знання є як результатом, так і засобом дослідницької  діяльності, „логічно організованою системою, що створена для розв’язання пізнавальних завдань” [45: 11]. Нове знання, що було отримано в результаті проведення дослідження і відповідає системі наукового знання людства, становиться засобом подальшої дослідницької діяльності.
Отже, цілі, методи, засоби і результати дослідницької діяльності класифікуються залежно від предметної галузі їх використання. Проте в одній  і  тій  самій  предметній  галузі  може  бути  кілька  комплексів  методів дослідницької діяльності; в різних предметних галузях можуть використовуватись однакові методи дослідження, хоча цілі і правила їх реалізації  різні  [225].  Оскільки  сукупність  методів  дослідження  разом  із правилами  і  цілями  їх  реалізації  становлять  методику  дослідження  [225], то сукупність певних методик, що відповідають конкретній предметній галузі, нормують дослідницьку діяльність у ній. Отже, дослідницька культура людства є сукупністю усіх наявних методик дослідницької діяльності,  а  дослідницька  культура  спеціаліста  як  її  частина  – сукупністю тих  методик,  які  відповідають  предметній  сфері  його  професійної діяльності. Вищевикладене означає, що для визначення структури дослідницької культури менеджера необхідно виокремити дослідницький  компонент  його  професійної  діяльності  і  визначити  її  предметну  галузь.
Менеджмент – це таке управління певною організацією, що орієнтоване на успіх, тобто досягнення визначених цілей цієї організації [219]. Професійна діяльність менеджерів є розумовою працею, що складається із трьох видів діяльності: організаційно-адміністративної, аналітично-конструктивної  та  інформаційно-технічної.  При  цьому предметом професійної діяльності менеджера є інформація, засобом – організаційна  і  комп’ютерна  техніка,  результатом  –  управлінське  рішення [124]. Основними функціями менеджменту є: планування – підготовка і прийняття управлінського рішення; організація реалізації прийнятого  рішення  –  розподілення  і  делегування  виконання управлінського рішення шляхом розподілення відповідальності і повноважень;  мотивація  персоналу  –  визначення  і  використання внутрішніх потреб членів організації для ефективної реалізації управлінського  рішення;  контроль  ходу  виконання  управлінського рішення – здійснення спостереження і перевірки відповідності процесу виконання  управлінського  рішення  прийнятому  плану [97, 124, 219].
Сучасний менеджмент спирається на наукову теорію прийняття рішень,  основним  принципом  якої  є  принцип  наукової  обґрунтованості  і ефективності  управління.  Виникнення  теорії  прийняття  рішень пов’язується з розвитком кібернетики і дослідження операцій [22, 97]; дослідження  операцій  за  своєю  суттю  –  це  використання  методів наукового дослідження у розв’язанні операційних проблем організації. Основними напрямами сучасного розвитку зазначеної теорії є: розробка методів математичного моделювання процесу прийняття управлінських рішень; створення алгоритмів розробки оптимальних рішень із застосуванням теорії статистичних рішень, теорії ігор і т. ін.; розробка кількісних  прикладних  і  абстрактних  моделей  соціально-економічних явищ. Крім того, важливішою і неодмінною частиною сучасного менеджменту  є  інноваційний  менеджмент  –  таке  управління,  на  меті якого  є  визначення  основних  напрямів  і  керування  діяльністю  організації з розробки і впровадження нової продукції; модернізації і вдосконалення продукції, що вже випускається; припинення виробництва продукції,  що  застаріла  [22, 219].
Вищевикладене  позначає,  що  діяльність  менеджера  полягає  в розробці,  прийнятті  і  реалізації  управлінських  рішень  з  метою оптимізації,  вдосконалення  і  розвитку  діяльності  організації  відповідно  до  її  певних  цілей.
Вивчаючи  процес  прийняття  управлінських  рішень,  учені виокремили декілька типів таких рішень і відповідних основ для їх прийняття [124, 152, 219 та ін.]:  інтуїтивні  рішення,  що  приймаються  на основі  відчуття  їх  правильності;  рішення,  що  ґрунтуються  на  судженнях, тобто  приймаються  з  урахуванням  набутого  досвіду;  раціональні  рішення, що ґрунтуються на результатах наукових досліджень. Отже, проведення  досліджень  для  прийняття  раціональних  управлінських  рішень  є  дослідницьким  компонентом  професійної  діяльності  менеджера.
Дійсно, основними етапами і відповідними процедурами професійної діяльності  менеджера  є:
–	постановка проблеми:  виникнення нової ситуації або поява проблеми в діяльності організації; дії менеджера – збір необхідної інформації,  опис  проблемної  ситуації;
–	розробка  варіантів  рішення:  дії  менеджера  –  формулювання вимог-обмежень, збір необхідної інформації, розробка можливих варіантів розв’язання  проблеми;
–	вибір рішення:  дії  менеджера  –  визначення  критеріїв  вибору; вибір варіантів рішень, що відповідають критеріям; оцінка можливих наслідків;  вибір  оптимального  рішення;
–	організація виконання рішення: дії менеджера – побудова плану реалізації  обраного  рішення,  доведення  плану  членам  організації, постановка  задач  з  виконання  плану,  контроль  за  процесом  його виконання,  оцінка розв’язання  проблеми (оцінка ефективності реалізованого  рішення)  [124, 219].
На  думку  вчених  (Н.М.Кушнаренко, О.П.Павленко, Д.М.Стеченко, В.М.Шейко та ін.) [138, 193, 225], узагальненими етапами дослідницької діяльності  і  відповідними  діями  дослідника  є:
–	визначення проблеми дослідження та її конкретизація: дії дослідника – збір  необхідної  інформації,  опис  проблеми;
–	розробка гіпотези дослідження: дії дослідника – збір, систематизація та вивчення інформації, попередня розробка теоретичних положень, висування гіпотези;
–	визначення методів та методики дослідження: дії дослідника – визначення особливостей предмета дослідження, визначення можливих методів дослідження, вибір  оптимальних  методів  дослідження;
–	виконання робочого плану дослідження: дії дослідника – застосування обраних методів дослідження, отримання і обробка його результатів,  розробка  висновків  і  пропозицій;
–	впровадження результатів дослідження: дії дослідника – розробка плану  впровадження  результатів  дослідження, організація виконання плану,  оцінка  результатів  впровадження.
Отже, етапи прийняття раціонального управлінського рішення та відповідні конкретні дії менеджера, з урахуванням специфіки цієї діяльності, ідентичні етапам дослідницької діяльності та діям дослідника. Тому професійна діяльність менеджера у процесі прийняття раціонального управлінського рішення за своєю суттю є дослідницькою діяльністю, об’єктом якої є організація, а загальною метою – оптимізація діяльності організації.
Визначимо  методи  дослідницької  діяльності  менеджера  і  предметну сферу їх використання. Як було зазначено, ці методи розподіляються на загальнонаукові і конкретнонаукові, з яких останні відповідають особливостям об’єкта діяльності та умовам, у яких виконується діяльність, зокрема діяльність менеджера, а також основним характеристикам організації.
За результатом аналізу наукових праць, присвячених сучасному менеджменту  [22, 36, 92, 219 та ін.],  основними  характеристиками  сучасної організації  вважаються:  ресурси, що необхідні їй для досягнення своїх цілей; довкілля, у якому функціонує організація; розподілення праці в організації;  структура  організації.
Основними ресурсами, що використовує організація, є людські, фінансові та інформаційні (технологічні). Природна обмеженість ресурсів обумовлює  головне  завдання  організації – досягнення  цілей  при  мінімумі затрат  і  максимумі  ефективності.  Таке  завдання є  оптимізаційним завданням,  що розв’язується прийняттям і реалізацією управлінських рішень, вироблених на основі результатів соціологічних, психологічних, економічних досліджень. Соціологічні і психологічні дослідження дають можливість  віднайти  способи  оптимізації  використання  людських  ресурсів  як  на  колективному,  так  і  на  індивідуальному  рівнях. Економічні  дослідження  –  способи  оптимізації  використання  фінансових  і  технологічних  ресурсів.
У своій діяльності організація повністю залежить від економічних умов, інших організацій – партнерів і конкурентів, рівня технологічного розвитку  суспільства  і  визнаній  у  суспільстві  системи  цінностей,  тобто від довкілля. Ця залежність викликає завдання організації, пов’язані із відпрацюванням такої схеми діяльності, що дозволить досягти цілей, не вступаючи у конфлікт з довкіллям. Шляхи розв’язання таких завдань обумовлюються  результатами соціоекономічних і маркетингових досліджень,  з  яких  перші – спрямовані  на  отримання  інформації  і розробку оптимальної схеми зв’язків організації і суспільства, інші – на виявлення  стратегії  діяльності  з  урахуванням  ринку.
Розподіл праці в організації здійснюється горизонтально – за професійною ознакою (наприклад, виробництво, маркетинг і фінанси), та вертикально – за рівнем керівництва (загальне, технологічне, економічне керівництво і управління персоналом). Це викликає ще одне завдання організації  –  вибір  оптимальної  схеми  координації  дій  усіх  своїх складових  і  рівнів,  а  його  розв’язання  також  пов’язане  з  необхідністю  проведення  економічних,  соціологічних  і  психологічних  досліджень.  За  результатами  економічних  досліджень  відпрацьовуються  оптимальні  схеми  горизонтальної  координації,  за  іншими  –  вертикальної.
Структурними підрозділами організації є групи людей (мікроколективів), що виконують роботу з досягнення колективної мети. Мікроколективи можуть бути об’єднані в департаменти, управління або відділи.  Але  при  цьому  колективні  цілі  повинні  відповідати  цілям організації у цілому, що обумовлює ще одне її завдання – вибір оптимальної схеми  управління  своїми  структурними  підрозділами.  Така  схема  повинна містити методи формування і розвитку мікроколективів, їх психологічного  клімату.  Крім  того,  вона  повинна  визначати  оптимальні для  організації  методи  заохочення  і  мотивації  членів  цих  колективів,  шляхи підвищення продуктивності праці, зокрема за рахунок навчання і підвищення кваліфікації. Ці оптимальні методи розробляються за результатами  соціологічних  і  психологічних  досліджень.
Отже, у сфері менеджменту проводяться економічні, маркетингові, соціологічні та психологічні дослідження. При цьому дослідницька діяльність  здійснюється  як  вибір  і  практична  реалізація  певної  методики їх  проведення.  Об’єктом дослідницької діяльності є організація, а предметом  –  знакова  модель,  що  фіксує  знання  про  об’єкт  з  боку тієї науки, в межах і методами якої проводиться дослідження. Наявність сукупності  методик  досліджень  у  сфері  менеджменту  потребує  методики шляхів  їх  вибору  або  поєднання  при  проведенні  комплексних  досліджень (наприклад,  соціоекономічних),  тобто  методології  дослідницької  діяльності  у  сфері  менеджменту.  Методологія  є  засобом класифікації  і  систематизації  методик  дослідження  за  їх  предметною галуззю  та  підґрунтям  для  вибору  певної  методики  або  комбінації  методик  залежно  від  мети  дослідницької  діяльності  [225, 227, 228].
Отже, структурними компонентами дослідницької культури менеджерів у суспільній формі  існування є методологія дослідницької діяльності у сфері менеджменту та сукупність методик проведення загальнонаукових, економічних, маркетингових, соціологічних та психологічних  досліджень  у  цій  сфері.
Як було зазначено, у структурі  особистісної культури виокремлююються  певні  знання,  уміння  і  суб’єктивні  оцінки. Конкретизуємо  структуру  особистісної  дослідницької культури менеджерів,  для  чого  з’ясуємо  зміст  їхніх  дослідницьких  знань,  умінь  та суб’єктивних оцінок, пов’язаних з дослідницькою діяльністю у сфері менеджменту.
Сукупність  дослідницьких  знань  менеджерів  є  результатом засвоєння  тієї  інформації,  що  зафіксована  в  суспільній  дослідницькій  культурі. Тому  передусім  ця  сукупність  містить  знання  методик проведення  досліджень  у  сфері  менеджменту,  які  за  змістом  можна розподілити  на  загальнонаукові  і  спеціальні  дослідницькі  знання.  Крім того, за специфікою професійної діяльності, менеджеру необхідні організаційні  знання,  тобто  знання  щодо  практичної  організації  досліджень,  реалізації  конкретної  обраної  методики  дослідження.
Таких  груп  знань  менеджерові  достатньо,  якщо  дослідження відповідає певній групі, тобто класифікується як економічне, маркетингове тощо. Інакше (наприклад, на випадок комплексного дослідження) використання  певної  методики  у  її  нормативному  вигляді  стає неможливим,  і  перед  менеджером  постає  задача  самостійного конструювання  нової  методики.  Конструювання  може  здійснюватися двома  шляхами:  випадковим  комбінуванням  уже  відомих  засобів  і методів  дослідницької  діяльності  або  свідомим  їх  комбінуванням на основі  засвоєних  знань  про  всі  зафіксовані  у  суспільній  культурі  засоби, методи,  цілі  і  результати  дослідницької  діяльності  [227].  „Перший  шлях потребує часу і значної кількості спроб, однак необхідна методика буде знайдена” [227: 157]. Другий – потребує методологічних знань, тобто „систематизованих  знань  не  про  об’єкт  діяльності,  а  про  саму діяльність” [227: 99]. Отже, сукупність дослідницьких знань неодмінно містить методологічні знання, що дозволяють менеджерові, в разі необхідності, свідомо  конструювати  власну  методику  дослідження  у  професійній  сфері.
Так,  у  структурі  особистісної  дослідницької  культури  менеджера  ми  виокремлюємо  когнітивно-імперативний  компонент,  що  складається  із структурованих дослідницьких знань – загальнонаукових, спеціальних, організаційних  і  методологічних.
У науковій, зокрема психолого-педагогічній, літературі дослідницькі вміння зазвичай визначаються як окрема група вмінь і розглядаються як результат  проходження  відповідних  етапів  дослідницької  діяльності.  Різні означення  дослідницьких  умінь  та  їх  класифікації  відображають різноманітні підходи науковців до функціональної ролі дослідницької діяльності  і  поняття  „уміння”  взагалі.
Так, В.І.Андрєєв визначає дослідницькі вміння як вміння застосовувати прийом відповідного наукового методу пізнання в умовах вирішення проблеми [7].  Учений  вважає,  що  дослідницькі  вміння,  які  формуються на  ґрунті  експериментальних  умінь,  передбачають  спроможність виконувати  пошук,  пояснення  та  доказ  закономірних  зв’язків  та відношень у фактах, явищах, процесах, що експериментально спостерігаються  або  теоретично  аналізуються  [7].  Підтримуючи  цю  ідею і  логічно  розвиваючи  її,  О.О.Лаврентьєва  висловлює  думку,  що  в  процесі формування  дослідницьких  умінь  формуються  також  інтелектуальні  вміння  [99].
А.Г.Іодко визначає дослідницькі вміння як комплекс інтелектуальних, практичних умінь, умінь і навичок організації праці, необхідних для виконання  дослідження  або  його  частини  [68].
За В.П.Ушачовим, дослідницькі вміння характеризуються спроможністю  виконання  інтелектуальних і практичних дій, що відповідають  науково-дослідній  діяльності і підпорядковуються логіці наукового  дослідження.  Дослідницькі  вміння  формуються  на  основі знань,  умінь  і  навичок,  що  отримуються  у  процесі  попереднього  вивчення  основ  наук [207].  А.Ю.Карлащук  уважає  також,  що  дослідницькі  вміння  формуються  відповідно  до  певного  етапу дослідницької  діяльності  і  належать  до  вмінь  „широкого  характеру”, оскільки  містять  у  собі  спеціальні  навички  і  не  підлягають  автоматизації  [73].
Н.Г.Недодатко визначає дослідницькі вміння як систему інтелектуальних  і  практичних  умінь  і  навичок,  до  складу  якої  входять такі компоненти: а) інтелектуальний (аналіз і синтез, порівняння, узагальнення і систематизація, абстрагування, моделювання, опис об’єктів, що  вивчаються,  індуктивний  висновок  і  встановлення  причинно-наслідкових  зв’язків,  постановка  проблеми,  висунення  гіпотези,  пошук  і використання аналогії, дедуктивний висновок і доказ); б) практичний (використання  навчальної  і  довідкової  літератури,  добір  приладів  і матеріалів для проведення експерименту, вимір величин у процесі експерименту,  оформлення  результатів  експерименту);  в)  самоорганізації  і самоконтролю (планування проведення роботи, раціональне використання часу  і  засобів  діяльності,  регулювання  і  перебудова  своїх  дій, самоперевірка отриманих результатів, самооцінка). За авторською концепцією, дослідницькі вміння виникають внаслідок цілеспрямованого управління  дослідницькою  діяльністю  [131].
Самостійний пошук і пізнання як у теоретичній, так і в практичній галузях,  осмислення  й  аналіз  здобутої  інформації,  корекцію  професійно-дослідницької  діяльності, – І.В.Каташинська  відносить  до  професійно-дослідницьких  умінь [76].
М.І.Фалько,  розглядаючи  формування  дослідницьких  умінь майбутніх  учителів,  уважає  доцільним об’єднання їх у такі групи: аналітико-синтетичні та інформаційні вміння (уміння аналізувати, синтезувати, узагальнювати, класифікувати наукову інформацію;  здійснювати інформаційний пошук у системі Internet; уміння описувати педагогічні  явища;  використовувати  науковий  тезаурус);  діагностичні вміння  (уміння  визначати  конкретний  предмет  діагностики;  розробляти діагностичний  інструментарій  і  чітко  описувати  техніку  його використання  у  педагогічному  процесі;  само діагностики  рівня  готовності до  дослідницької діяльності);  прогностично-проектувальні  вміння  (уміння моделювати  педагогічну  діяльність;  передбачати  наслідки  педагогічного  процесу;  прогнозувати  шляхи  виправлення  недоліків);  креативно-інноваційні  вміння (уміння  знаходити  нове  в  педагогічних  явищах;  робити  вибір  методичної  концепції  власної  праці;  прогнозувати  дослідно-експериментальну  роботу)  [208].
Визначимо сукупність дослідницьких умінь менеджерів, враховуючи специфіку  їхньої  професійної  діяльності.
Така  сукупність  містить  уміння  використовувати  у  сфері менеджменту загальнонаукові методи проведення досліджень, які (за термінологією, запропонованою М.І.Фалько [208]), складають групу аналітико-синтетичних  та  інформаційних  умінь.  Інша  група дослідницьких  умінь  менеджерів  –  це  вміння  використовувати  у професійній  діяльності  конкретнонаукові  методи  проведення  досліджень (економічних,  маркетингових,  соціологічних  та  психологічних),  яку  можна  назвати групою  спеціальних  умінь.  Крім  того,  менеджеру  необхідно  вміти будувати  (проектувати)  ідеальну  схему  майбутньої  дослідницької  діяльності  у  вигляді  послідовності  певних  дій,  обираючи методи  дослідницької  діяльності  відповідно  до  конкретної  її  мети, бажаного  результату  і  умов  виконання.  Ці  вміння  ми  об’єднали  у  групу проектувальних  умінь.  За  специфікою  професійної  діяльності  менеджерів, сукупність  дослідницьких  умінь  неодмінно  містить  такі  вміння,  що дозволяють  їм  організувати  як  особисту,  так  і  колективну  дослідницьку діяльність,  тобто  групу  організаційних  умінь.
Отже, дослідницька культура менеджера містить сукупність проектувальних, аналітико-синтетичних, інформаційних, спеціальних і організаційних  умінь,  що  були  віднесені  до  операційного  компонента.
Аналіз  оцінок, пов’язаних з дослідницькою діяльністю менеджерів, спирається на те, що оцінка – це специфічна форма відображення, що виявляє  значущість  об’єкта  та  його  властивостей  для  діяльності  суб’єкта і  фіксує  цю  значущість  у  результативній  формі [129]. За Ю.М.Забродіним, суб’єктивні оцінки у структурі особистості є відображенням інтегрованого особистого  і  суспільного  досвіду  та  містять  ті  цілі  і  можливі  способи  їх досягнення,  яким  особистість віддає перевагу [194]. Отже, оцінка у структурі особистісної дослідницької культури є специфічною формою відображення,  що  виявляє  і  фіксує  значущість  інформації,  що  є  у суспільній  дослідницькій  культурі,  з  боку  потреб,  інтересів  суб’єкта  і цілей  дослідження.
З  урахуванням  специфіки  професійної  діяльності  менеджерів,  зміст оцінок,  пов’язаних із  дослідницькою  діяльністю  у  професійній сфері, виражає особистісну значущість методик цієї діяльності з боку складності умов їх використання, ступеня їх результативності, нормативності, алгоритмічності, інтенсивності, продуктивності та економічності, міри кваліфікованості. Отже, об’єктами оцінювання є методики дослідницької діяльності  у  професійній сфері, результатом – визначення особистістю місця певної методики в сукупності їй подібних, упорядкування цієї сукупності,  побудова  її  ієрархії.
Сукупність суб’єктивних оцінок щодо особливостей методик професійно спрямованої дослідницької діяльності поєднує у собі оцінний компонент  особистісної  дослідницької  культури  менеджерів.
Отже, у структурі дослідницької культури менеджерів в особистісній формі  її  існування  ми  виокремлюємо:  когнітивно-імперативний компонент,  що  є  сукупністю  дослідницьких  знань;  операційний компонент,  що  є  сукупністю  дослідницьких  умінь,  та  оцінний  компонент,  що  є  сукупністю  суб’єктивних  оцінок,  пов’язаних  з методиками  дослідницької  діяльності  у  сфері  менеджменту.
Схематичне  зображення  структури  дослідницької  культури менеджера  подано на рис. 1.2.  Як  було  зазначено, дві форми існування дослідницької культури менеджера нерозривно пов’язані між собою, оскільки  особистісна  культура  є  результатом  засвоєння  суспільної.  На рис. 1.2.  цей  глобальний  зв’язок  зображений  фігурною  стрілкою.
Методологія дослідницької діяльності у сфері менеджменту, визначаючи класифікацію, комбінування і конструювання методик цієї діяльності, пов’язує компоненти дослідницької культури менеджера в суспільній формі її існування. Також пов’язані між собою компоненти особистісної дослідницької культури менеджера. Так, систематизовані дослідницькі  знання,  як  важливий  компонент особистісної дослідницької  культури менеджера, є  підґрунтям  для  цієї  культури взагалі.

Теоретичні  дослідницькі  знання  необхідні  для  набуття дослідницьких  умінь,  оскільки,  як  було  зазначено,  ці  вміння обумовлюються володіння  засобами  та  прийомами  дослідницької  діяльності,  що ґрунтуються  на свідомому  застосуванні  засвоєних  знань.  Тим  самим  встановлюється  зв’язок  між  когнітивно-імперативним  та  операційним  компонентами  дослідницької  культури.
Когнітивно-імперативний і операційний компоненти дослідницької культури передбачають набуття менеджером досвіду дослідницької діяльності   у   професійній    сфері,   оскільки  в  широкому  сенсі, досвід – це  сполучення  знань  і  вмінь,  що  є  результатом  діяльності  людини  і  відображенням  рівня  оволодіння  людиною  об’єктивними  суспільними функціями. „Кількісний аспект життєвого  досвіду  визначається рівнем здобутого теоретичного і практичного знання. Якісний його аспект визначається  оцінкою,  відбором  і  обробкою  у  свідомості  особистості  тієї інформації, що міститься у початковому знанні, при цьому критерієм істинності  знань  і  вмінь  є  ступінь  їх  важливості  для  формування всебічно  розвиненої  особистості”  [11: 173].  Отже,  досвід  –  це  не  тільки рівень  знань,  але  й  активне  ставлення  до цього  знання.  У цьому  сенсі досвід  можна  визначити  як  міру  пізнання  і  практичного  використання його  законів.  Особистість  обирає  зі  свого  досвіду  найбільш  значне, прогнозує позитивні або негативні результати своєї діяльності. Набутий людиною  дослідницький  досвід  переходить  до  її  внутрішнього  плану,  що  означає  формування  ієрархічної  сукупності  способів  досягнення  мети дослідницької  діяльності.  Так,  досвід  дослідницької  діяльності  є підґрунтям  оцінного  компонента  особистісної  дослідницької  культури.  На рис. 1.2  зв’язок  між  структурними  компонентами  дослідницької  культури менеджера  відображений  стрілками.
У  дослідженнях,  що  належать  до  різних  предметних  галузей, можуть  використовуватися  однакові методи або засоби, як, наприклад, метод  анкетування  у  маркетингових  і  соціологічних  дослідженнях,  хоча цілі і, відповідно, методики їх реалізації будуть різні [225]. Отже, різні методики дослідницької діяльності пов’язані між собою за методами або засобами  досліджень,  що  означає  існування  взаємозв’язків між складовими структурних компонентів суспільної дослідницької культури менеджера. Крім того, дослідницькі знання, уміння та оцінки „систематизуються  для  використання  у  практичній  діяльності”  [227: 634], і пов’язані між собою відповідно предметній галузі дослідження. Так, наприклад, проведення економічного дослідження полягає у виборі і практичній  реалізації  відповідної  методики,  що  означає  застосування:  при  виборі  –  оцінного  компонента,  пов’язаного  з  набором  методик економічних  досліджень,  при  реалізації  –  необхідних  для  цього  знань  і вмінь. Отже, кожна окрема методика дослідження потребує відповідної сукупності знань, умінь і оцінок, що утворюють своєрідні ланцюжки і пов’язують  складові  структурних  компонентів  особистісної  дослідницької культури менеджера. На рис. 1.2. зазначені взаємозв’язки схематично зображені  пунктирними  стрілками.
Відтак,  цілісність  дослідницької культури менеджера підтверджується теоретично  обґрунтованими  зв’язками  між  двома  формами  існування   цієї культури, її структурними компонентами та складовими цих компонентів.
Оцінний  компонент  дослідницької  культури  передбачає усвідомлення особистістю суспільної і особистої цінності дослідницької діяльності,  вимог  до  її  процесу  і  результатів.  Порівнюючи  власні потреби  і  бажання  із  суспільними  вимогами,  особистість  не  тільки визначає способи діяльності, але й коректує її мотиви та власну поведінку в процесі її протікання [94, 194]. Вищевикладене означає, що особистісна дослідницька культура менеджера певним чином проявляється у змісті мотивів,  що  викликають  дослідницьку  діяльність,  а  також  особливостях  її  виконання.
За С.Л.Рубінштейном, мотиви виражають загальну спрямованість особистості,  вони  можуть  бути  пов’язані  як  з  метою  діяльності,  так  і  з її процесом або результатом. З одного боку, предмети дійсності співвідносяться  з  мотивами  діяльності  і  становляться  її  цілями;  з  іншого, – переживання людини співвідносяться з цілями діяльності і становляться  її  мотивами  [169].  У  процесі  діяльності  людина  враховує  і оцінює  сукупність  своїх потреб, тому в мотивації присутні цілі, зміст і умови  діяльності  та  можливості  щодо  задоволення  потреб  людини.  Чим більше  потреби  людини,  тим  більше  вимог  пред’являє  вона  до  діяльності і тим  більше  задоволення  отримує  від  її  процесу  і  результату  [221].
Функціями  мотивації  є:  селективна,  що  забезпечує  оцінку значущості певної потреби або мотиву для нинішнього і майбутнього особистості;  когнітивна,  що  обумовлює  включення  пізнавальних  процесів в  оцінний  механізм,  тобто  реалістичну  оцінку  і  постановку  цілей діяльності  та  оцінку  ймовірності  її  успіху;  цілемоделювальна,  що  визначає  стратегію  задоволення  потреб  і  мотивів  за  допомогою  побудови  ієрархії  цілей;  спонукальна,  що  забезпечує  розгортання діяльності  (або,  навпаки,  запобігає  її  розгортанню  у  випадку  негативної мотивації); сенсоутворювальна, що характеризує особистісну оцінку діяльності [107].  Отже,  відповідно  до  змісту  мотивів  діяльності  створюється  ієрархічна  сукупність  її  цілей,  формуються  цільові  прообрази  у  свідомості  суб’єкта,  визначається програма діяльності та особливості  її  індивідуального  виконання.
Так, особистісна дослідницька культура менеджера є його загальною характеристикою як суб’єкта дослідницької діяльності у сфері обраної професії  і  виявляється  в  індивідуальному  способі  виконання  цієї діяльності.
Притаманна  людині  індивідуальна  усталена  сукупність  прийомів  та способів  виконання  певної  діяльності  називається  індивідуальним  стилем діяльності,  концепція  якого  розроблена  в  наукових  працях  Е.П.Ільїна [67], Є.О.Клімова [79, 80], В.С.Мерліна [123] та ін.  Індивідуальний  стиль діяльності  розглядається  ученими  не  як  окремі  елементи  діяльності,  а  як певне  їх  поєднання  –  система  прийомів  і  способів  діяльності,  що виражає  інтегральний  ефект  взаємодії  її  суб’єкта  і  об’єкта [79].  Ця система використовується людиною несвідомо або свідомо задля ефективного пристосування до  умов і методів діяльності і дозволяє компенсувати ті особливості особистості, що заважають успіху цієї діяльності.
Аналіз  наукових  робіт  [1, 55, 67, 79, 80, 123, 195 і т. ін.]  показує,  що поняття індивідуального стилю діяльності  застосовується для комплексної характеристики проявів індивідуальності людини в її діяльності. Стиль характеризується індивідуальним вибором людиною засобів і способів діяльності, методичними підходами до її проектування, відпрацьованими нормами  цієї  діяльності,  мотивами,  ціннісними  орієнтаціями, особливостями  процесу  її  виконання.
Отже, проявом особистісної дослідницької культури менеджера є індивідуальний стиль його дослідницької діяльності, який є інтегральною характеристикою  цієї  культури,  оскільки  в  ньому  виявляються спрямованість особистості менеджера, ціннісні орієнтації, певним чином систематизовані знання та вміння. На рис. 1.2 цей факт відображений фігурною стрілкою між схематичними зображеннями дослідницької культури менеджера в особистісної формі існування та індивідуальним стилем  дослідницької  діяльності  у  професійно  визначеній  сфері.
Особистісна  дослідницька  культура  менеджера  характеризує  його  як суб’єкта  дослідницької  діяльності  у  сфері  обраної  професії;  формування такої  культури  позначає  переведення  нормативної  основи  дослідницької діяльності в індивідуальний стиль її виконання, і в цьому сенсі індивідуальний  стиль  дослідницької  діяльності  менеджера  є  інтегральною характеристикою  його  особистісної  дослідницької  культури.

1.3. Педагогічні умови формування дослідницької культури майбутніх   менеджерів 

Дослідницька  культура спеціаліста формується і розвивається у процесі дослідницької діяльності у професійній сфері, що передбачає відображення  в  організації  дослідницької діяльності студентів особливостей  їхньої майбутньої діяльності за фахом. Тому педагогічні умови, що забезпечують формування дослідницької культури майбутніх спеціалістів,  обумовлюються  специфікою  їхньої  фахової  підготовки.
Сучасний  етап  розвитку  нашої держави, зокрема динамічний розвиток її ринкової економіки, потребує підвищення ефективності управлінської діяльності, оскільки від неї значною мірою залежить успішність  цього  розвитку  [154].  Тому  професія  менеджера  „стала об’єктом ретельного вивчення психологами, педагогами, філософами, соціологами,  економістами”  [154: 213].  Саме  тепер перед  педагогами  вищої  школи  постає  завдання  ефективної  організації  фахової  підготовки майбутніх  менеджерів  з  урахуванням  вимог  сучасного  суспільства.
Зміни у сфері бізнесу, в умовах ведення господарчої діяльності серйозно впливають і на підходи до фахової підготовки менеджерів. Як було  зазначено  О.І.Куліш,  професійне  становлення  майбутніх менеджерів у сучасних умовах розглядається як процес, що містить: опанування певних знань і вмінь; розвиток професійно важливих особистісних якостей;  засвоєння  норм  і  надбання  досвіду  професійної  діяльності [93]. Однак універсальний характер управлінської діяльності вимагає  наявності  в  менеджера  такого  розмаїття  знань,  умінь  і особистісних якостей (у дослідженні В.В.Рибалки щодо управлінської діяльності за різними джерелами виявлено близько 350 різних якостей особистості  управлінця [162]),  що  повне  формування  їх  у  процесі  навчання навряд  чи  можливо.  Тому  професійне  становлення  менеджерів відбувається  не  тільки  у  процесі  фахової  підготовки  в  навчальному закладі,  але  й  впродовж  усієї  професійної  діяльності,  що  передбачає  стійку потребу у професійній самоосвіті і самовдосконаленні, відповідні вміння щодо цього. Отже, умовою успішності професійної діяльності менеджерів  є  неперервний  професійний  саморозвиток.  Тому  фахова підготовка  майбутніх  менеджерів  у  процесі  навчання  ефективна настільки,  наскільки  вона  забезпечує  виконання  цієї  умови.
Звідси, завданнями фахової підготовки майбутніх менеджерів є: засвоєння  студентами  як  загальнонаукових,   так  і  спеціальних  знань    [30, 75];  надбання  ними  вмінь  використовувати  ці  знання  для  вирішення завдань майбутньої професійної діяльності [52, 55, 90]; розвиток комунікативних, організаційних, вольових особистісних якостей та професійного  мислення,  що  характеризується  системністю,  аналітичністю, гнучкістю  і  критичністю  [75, 89, 154, 163];  надбання  студентами  досвіду професійної  діяльності  в  умовах  невизначеності  і  конфлікту  [52, 89, 214, 223]; формування у них готовності до безперервного навчання [21, 52]; усвідомлення суспільної цінності результатів майбутньої професійної діяльності  і  відповідальності  перед  суспільством  за  прийняті  рішення  [26, 42, 55, 89, 110, 121];  оволодіння  методологією,  методами  і  технологією  наукового  дослідження,  вироблення  навичок  творчої  діяльності  [35, 110].
З урахуванням означених завдань, фахова підготовка майбутніх менеджерів  повинна:  бути  організованою  як   процес   розв’язання   завдань  фахового  спрямування [30, 75, 89, 90, 94, 116];  базуватися  на засадах особистісно зорієнтованої освіти [75, 82, 154, 163, 214]; дотримуватися  принципу  науковості  і  відкритості  цілей  навчання  [26, 42, 52, 82, 121, 223].
Зазначені принципи організації фахової підготовки менеджерів у вищому навчальному закладі є провідними для визначення педагогічних умов  формування  дослідницької культури.
Крім того, освіта, що має на меті формування певної культури майбутнього  фахівця,  є  виразом  принципу  культурологічного  підходу  до навчання. За О.Заболотською, „культурологічна особистісно зорієнтована освіта – це  така  освіта,  епіцентром  якої  є  людина,  що  пізнає  та  творить культуру шляхом діалогічного спілкування, обміну смислами, створення „добутків”  індивідуальної  та  колективної  творчості”  [59: 30].
В.В.Боднар доводить, що „культурологічна освіта базується на принципах природовідповідності та інтенсивності” [21: 11]. На думку дослідниці,  перший  принцип  позначає  необхідність  створення  у  ВНЗ таких умов формування культури, що повністю відповідають природним механізмам засвоєння особистістю культурологічного досвіду людства, другий – зв’язок  швидкості  формування  певних  навичок  з  наперед заданими показниками. Культурний досвід людства як реально наявний об’єкт є „системою знань, умінь, форм діяльності і відносин, способів спілкування,  конкретних  зразків  поведінки,  тощо”  [95: 71].
У культурології передавання культурного досвіду описується як процес, що включає інкультурацію, соціалізацію і ідентифікацію. Інкультурація – це  поступове  засвоєння  людиною  знань,  вироблення   норм поведінки, що характерні для певного типу культури в певний історичний  період.  Соціалізація  визначається  як  залучення  індивіда  до життя суспільства, передавання йому основних форм соціокультурної діяльності. Ідентифікація трактується як побудова індивідом способів взаємозв’язку  із  зовнішнім  нескінченним  світом,  тобто  усвідомлення  ним суспільних  цілей  і  цінностей  та  формування  на  основі  цього  особистісної  системи  цінностей  [96].
Отже,  поетапне  формування  культури  особистості у процесі навчання  означає  створення  у  навчальному  закладі  умов, що забезпечують  її  інкультурацію,  соціалізацію  і  ідентифікацію.
Інкультурація особистості передбачає створення у ВНЗ культурного середовища, що є сукупністю культурних зразків, норм, форм діяльності, відносин,  спілкування  і  поведінки  та  культурних  інструментів  їх трансляції.  Інкультурація  як  процес  залучення  індивіда  до  культури включає  передавання  знань  під  час  теоретичного  навчання  та  культурних норм  у  процесі  виховання  [94].
Подальшим  етапом  формування  культури  є  соціалізація  особистості. Необхідність цього етапу обумовлена тим, що обмежити формування культури демонструванням культурних зразків і засвоєнням культурних цінностей,  означає  отримати  в  результаті  тільки  відпрацювання культурного  стандарту  [11].  Створена  під  впливом  таких  умов особистісна  культура  стане  для  людини  тільки  зовнішнім  оформленням  її  життя,  і  ніяк  не  торкнеться  його  внутрішнього  світу.  Розв’язати  завдання формування культури шляхом її пасивного засвоєння неможливо: „своєрідність культури кожної особистості визначається співвідношенням засвоєних  нею  знань  і  надбаних  нею  умінь;  при  цьому  знання  і  вміння модифікуються залежно від виду діяльності, для реалізації якої вони потрібні” [71: 300]. Отже, надалі  формування культури у процесі навчання полягає у надбанні культурних умінь, засвоєнні особистістю досвіду культурної  діяльності  і  створенні  потреби в ній, що досягається залученням  студентів  до  цієї  діяльності.
Ідентифікація  як  етап  формування  культури  особистості  – двобічний  процес,  що  включає  засвоєння  суспільних  культурних цінностей і побудову особистісних. Засвоєння цінностей – це:                         1) усвідомлення об’єктивної закономірності спадкоємності; 2) критичне оцінювання  культурних  цінностей,  що  залишилися  від  попередніх поколінь;  3)  їх  творче  використання”  [11: 110].  Вибір  цінностей передбачає:  відпрацювання  внутрішньої  позиції,  особистісного  ставлення до  ситуації; порівняння ймовірних позитивних і негативних наслідків вибору, прогнозування його результатів у суспільному та індивідуальному планах;  визначення  перспективи  і  складання  плану;  визначення  лінії поведінки відповідно до прийнятого рішення [94]. Отже, успадкування цінностей є активною діяльністю, що забезпечує створення індивідом особистої системи цінностей. Зміст особистої системи цінностей визначається  характером  суспільних  відносин  і  тієї  роллю,  яку  виконує особистість у системі цих відносин, тобто „вимогами, що пред’являє суспільство  індивідові  як  своєму представнику”  [11: 88].  Тому ідентифікація  відбувається  шляхом  виховання,  „залученням  вихователем вихованця до своїх цілей і ідеалів, і водночас формуванням прагнення вихованця  як  особистості  до  самостійної  і  вільної  побудови  своєї системи  цінностей”  [94: 124].
Культурна  система  цінностей є своєрідним відображенням у свідомості  людини  картини  світу.  „Культурна  картина  світу  –  це  система образів,  уявлень,  знань  особистості  про  устрій  світу  і  своє  місце  в ньому”  [96: 209].  Оскільки  культурна  картина  світу  будується  людиною як  особистісне  утворення,  то,  на  думку Л.А.Штомпель,  її змістом є система  значущих  для  індивіда  уявлень  як  вираз  структурованості  світу щодо відповідності наявних речей і їх функцій, сенсу і значущості для конкретної  людини  [96].  Отже,  культурна  картина  світу  складається  не тільки  із  відомостей  і  знань  людини  про  світ,  зокрема  наукових,  але  і  з отриманої внаслідок взаємодії із суспільством культурної системи норм і правил; цінностей, що виникають у результаті усвідомлення людиною особистої  значущості  певних  матеріальних  або  духовних об’єктів довкілля.
Відповідно  до  вимог  культурологічної  особистісно зорієнтованої освіти  процес  поетапного  формування  дослідницької  культури  майбутніх менеджерів  забезпечується:  передаванням  студентам  дослідницьких  знань, формуванням  дослідницьких  умінь,  забезпеченням  можливості  надбання досвіду  дослідницької  діяльності  у  сфері  обраної  професії  та усвідомленням  її  цінності.
Аналіз  сучасних  психолого-педагогічних  джерел  засвідчив,  що умовою засвоєння  студентами  дослідницьких  знань  та  формування  відповідних умінь є залучення  студентів  до  навчальної  дослідницької  діяльності  [7, 109, 133 та ін.].
Навчальна  дослідницька  діяльність  студентів  як  педагогічна проблема виникла у зв’язку із пошуками найефективніших способів реалізації  принципу  єдності  теоретичної  і  практичної  підготовки спеціалістів  на  основі  впровадження  в  навчальний  процес  елементів наукового  дослідження  й  набула  форми  інтелектуального  і  творчого розвитку студентів. Сучасними науковцями дослідницька діяльність розглядається  як  один  з  чотирьох  універсальних  типів  розумової діяльності разом із проектуванням, конструюванням і управлінням. Вважається, що саме дослідження найбільш адекватно відповідає соціокультурній  місії  освіти.
Навчальна  дослідницька  діяльність  студентів – це різновид навчально-пізнавальної  роботи  творчого  характеру,  який  націлений         на пошук,  вивчення  і  пояснення  фактів  та  явищ  дійсності  з  метою  набуття  і  систематизації  суб’єктивно  нових  знань  про  них [81]. Специфіка  навчальної  дослідницької  діяльності,  на  відміну  від  наукового  пізнання,  полягає  у  тому,  що  її  об’єктом  є  навчальний  матеріал,  тобто  система різноманітних  фіксованих  знань  про  моделі  явищ  дійсності  [223].
О.С.Обухов  пропонує  розглядати  навчально-дослідницьку  діяльність як  педагогічну  технологію.  Підкреслюючи  творчий  характер дослідницької діяльності, автор вважає її результатом формування відповідного світогляду, оскільки в процесі цієї діяльності відбувається трансляція  соціокультурних  цінностей [133].
О.І.Анісімова розглядає дослідницьку діяльність залежно від педагогічної  мети  цього  процесу: якщо метою є навчання методам наукового пізнання і способам наукового дослідження, надання можливості самореалізації в науковій роботі, то вказана діяльність може називатися науково-дослідницькою, хоча її результат буде мати суб’єктивну наукову цінність;  якщо  метою  навчання  є  проведення  дослідження  на  рівні реферату чи пошукової роботи без заглиблення в специфічні методи наукового пізнання, то ця діяльність може називатись навчально-дослідницькою  [9].
Провідними функціями навчально-дослідницької діяльності вважаються: забезпечення творчого шляху засвоєння знань, активізація розумової діяльності студентів, розвиток інтелектуально-пізнавальних мотивів навчання, формування початкового рівня опанування методами дослідницької роботи, вдосконалення дослідницьких умінь, творчих здібностей студентів [81].
Сучасні педагоги і психологи відмічають також виховну функцію дослідницької діяльності, зокрема розвиток і самовиховання особистості [145]  та  особистісне  самовизначення [133].
Для  залучення студентів до дослідницької діяльності педагоги-науковці застосовують у навчальному процесі дидактичну систему дослідницьких завдань. Варіювання змісту цих завдань дозволяє диференціювати  і  інтегрувати  зміст  дослідницької  діяльності.
Дослідницькими  є  завдання,  що  містять  проблему,  для  вирішення якої  потрібно  провести  теоретичний  аналіз  і  застосувати  один  або  кілька методів наукового дослідження. Результатом розв’язання навчального дослідницького  завдання  є  відкриття  суб’єктивно  нових  знань  [68]. Процес розв’язування навчально-дослідницького завдання слугує для адекватного  відображення  процесу  творчого  пізнання  у  науці [73].
Завдання  щодо  вивчення  складних  динамічних  систем  і  управління ними розглядаються педагогами-вченими як комплексні дослідницькі завдання. Такі завдання характеризуються: новизною; відсутністю чітко сформульованих умов і питань; наявністю багатьох компонентів із невизначеними множинними зв’язками. Згідно концепції системно-динамічного  підходу  до  навчання,  розв’язування  дослідницького  завдання – це багаторівнева пізнавальна діяльність, що здійснюється шляхом дослідницьких  впливів  на  систему  з  метою  виявлення  невідомих причинно-наслідкових  зв’язків;  потребує  від  студентів  не  тільки когнітивних та особистісних, але й емоційних та соціальних здібностей і знань;  сприяє  розвитку  системного  мислення  [116].
За  В.І.Андрєєвим,  дослідницькі  завдання  класифікуються  за кількома  критеріями:
–	відповідно  до  змісту  навчального  матеріалу  на:  а)  емпіричні,  що вимагають  умінь  спостереження,  опису  і  систематизації;  б)  теоретичні, що  потребують  умінь  пояснювати,  доводити,  встановлювати закономірності  і  причинно-наслідкові  зв’язки;  в)  практичні,  що  вимагають  умінь  застосовувати  або  перевіряти  закони  та  інші  елементи теорії;   г)  змішані;
–	залежно від характеру вимог на такі, що потребують уміння:            а) розпізнавати; б) конструювати; в) пояснювати і доводити; г) змішаного типу [7].
Для  забезпечення  активності  студентів,  формування  у  них сукупності внутрішніх стимулів до дослідницької діяльності, процес розв’язання дослідницьких завдань повинен бути організований як усвідомлене  досягнення  певних  особистісно-значущих  результатів:  „якщо в процесі діяльності задовольняються потреби особистості у творчості, спілкуванні і визнанні її досягнень, тоді діяльність стає самостійним предметом  актуальної  потреби  особистості”  [89: 29].  При  цьому  студенти від  споживачів  інформації  і  пасивних  виконавців  переходять  до  ролі самостійного  дослідника.
Щодо внутрішніх стимулів активності особистості, то, за Ю.К.Бабанським,  такими  є:  інтелектуальний,  емоційний,  дієво-практичний і вольовий фактори [10]. У контексті процесу формування особистості дослідника, інтелектуальний фактор полягає в усвідомленні студентами цілей розвитку особистісного дослідницького потенціалу та ефективних шляхів досягнення цих цілей. Емоційний фактор – це психологічна  спрямованість  студентів  на  участь  у  дослідницькій діяльності,  що  містить  ціннісні  орієнтири  особистості,  її  емоційне ставлення  до  своєї  дослідницької  діяльності  та  довкілля.  Вольовий фактор  проявляється  у  свідомому  регулюванні  особистістю  власних  дій. Дієво-практичний фактор виражається у готовності до дослідницької діяльності. Він  тісно  пов’язаний  з  іншими  факторами,  оскільки  готовність особистості  до  діяльності  включає  її  переконання,  почуття,  мотиви,  вольові  й  інтелектуальні  якості  [44].
Інтелектуальний і вольовий фактори пов’язані з безпосередньою дослідницькою діяльністю, оскільки, по-перше, „рівень самосвідомості і ступінь самовираження залежать від форм діяльності, що реально здійснюються”  [94: 69];  і,  по-друге,   діяльність  обумовлюється  вольовими  зусиллями,  тому  поступово  розвиває  вольові  якості.  Отже,  ці фактори  обумовлюються  якісною  характеристикою  дослідницьких  завдань,  що  повинні  бути  насамперед  завданнями  проблемними,  потребувати інтелектуальної і вольової напруги, відповідати завданням підготовки спеціаліста  до  проведення  проблемного  дослідження  у  професійній  сфері.
Емоційний  фактор  потребує,  щоб  дослідницька  діяльність викликала у  студентів  „почуття  задоволення  і  бажання  знов  досягати  успіхів  у  ній; так  діяльність  стає  самоцінністю  і  самоціллю”  [94: 73].  Відсутність успіхів  у  дослідницькій  діяльності,  некомфортне  відчуття  себе  в колективі  викликає  у  студентів  почуття  незадоволеності  собою,  негативний  емоційний  стан,  що  може  призвести  до  відмовлення  від  діяльності  і  відокремлення від  колективу.  Уникнути  негативних  наслідків  функціонування  емоційного  фактора  можна  шляхом  врахування  індивідуально-особистісних  якостей  і  інтересів  студентів  при  підборі дослідницьких завдань, а також застосуванням різноманітних форм морального  і  матеріального  заохочень.  Емоційний  фактор  тісно пов’язаний  з  інтелектуальним,  оскільки  „усвідомлення  цілей  діяльності супроводжується виникненням позитивних емоцій, на яких ґрунтується позитивне ставлення студентів до особистісного, соціального та професійного  вдосконалення”  [47: 134].
Отже, умовою передавання дослідницьких знань і формування відповідних  умінь  майбутніх  менеджерів  є  залучення  до дослідницької діяльності,  що  відбувається  шляхом  застосування  у  навчальному  процесі певних  дослідницьких  завдань.  Зазначені  завдання  повинні  мати  фахову спрямованість  та  індивідуальний  характер,  тобто  мають  бути  організовані як сукупність логічно пов’язаних проблемних професійно зорієнтованих завдань. Активність студентів при розв’язанні цих завдань забезпечується  усвідомленням  ними  результатів  дослідницької  діяльності як  особистісно-значущих  та  комплексним  виховним  впливом,  що  сприяє формуванню  специфічних  внутрішніх  стимулів  до  цієї  діяльності.
Стосовно дослідницької культури майбутніх менеджерів вищевикладене  означає,  що  умовою  її  формування  є  створення  своєрідної ієрархічної системи цінностей, пов’язаних з дослідницькою діяльністю у сфері обраної професії. Отже, значущість дослідницької діяльності  повинна  усвідомлюватися  студентами  відповідно  до  завдань  і особливостей  їхньої  майбутньої  фахової  діяльності.
Аналіз наукових праць щодо професійної діяльності менеджерів, проведений Л.Влодарська-Зола, дозволив дослідниці дійти висновку, що сучасні  менеджери  будуть  змушені  працювати  в  умовах  нестабільності, яка  має  тенденцію  до  зростання.  Тому  їхня  професійна  діяльність  буде включати:  створення  або  модифікування  підприємств,  що  здатні витримати  конкуренцію;  самостійне  розв’язання  проблем,  що  виникають перед  ними,  в  умовах  невизначеності,  конфлікту  і  неповноти  інформації; визначення напрямів і умов розвитку підприємств на основі системного вивчення  їх  можливостей  і  довкілля  та  керування  цим  розвитком; керування колективом на основі оцінки власного і колективного професійного  потенціалу  [30].
Відповідно  до  вимог  професійної  діяльності  менеджерові  повинні бути  притаманні:  відкритість,  готовність  до  прийняття  нових  ідей,  нових підходів; уміння набувати досвід, доходити висновків, не залишаючись в’язнем  минулого;  здатність  покладатися  на  себе  в  складних  ситуаціях, не сподіватися на інших, готовність приймати самостійні рішення та втілювати  їх  у  життя;  готовність  до  ризику  та  відповідальності  за прийняті рішення; дух підприємництва, швидкість у діях, системне та латеральне мислення [30, 52, 89, 94]. Основною професійною характеристикою  менеджера  є  здатність  домагатися  мети,  спрямованість на  успіх  [30, 75, 90, 94], а основним завданням фахової підготовки майбутніх  менеджерів  є  формування  умінь  творчо  використовувати засвоєні  у  процесі  навчання  знання  для  вирішення  проблем,  які  можуть виникнути  у  процесі  майбутньої  професійної  діяльності  [52, 55, 90]. Відтак, з урахуванням особливостей фахової діяльності для формування дослідницької культури майбутніх менеджерів необхідною умовою є усвідомлення студентами значущості дослідницької діяльності як інструменту,  що  допомагає  прийняти  обґрунтовані  рішення  у  проблемній ситуації,  підвищує  імовірність  оптимальності  прийнятого  рішення  та знижує ризик, дозволяючи тим самим оптимізувати фахову діяльність і досягти  в  ній  успіху,  тобто  усвідомлення  значущості  дослідницької культури  в  контексті  результатів  професійної  діяльності.
Зауважимо, що формування дослідницької культури майбутнього фахівця як цілісного утворення вимагає не тільки організації навчальної дослідницької діяльності студентів, а забезпечення цілісності їхньої дослідницької підготовки, тобто дослідницької спрямованості навчально-виховного  процесу  вищого  навчального  закладу.
Дослідницька  спрямованість  навчального  процесу  не  є  принципово новою для системи освіти. Проте ми вважаємо, що наявна практика дослідницької підготовки студентів не відповідає сучасним вимогам до підготовки  спеціалістів,  оскільки  дослідницька  підготовка  не  є узагальненою  і  систематичною.  Її  форми  слабко  пов’язані  між  собою  і не завжди мають професійну спрямованість. Цілями дослідницької підготовки студентів зазвичай уважають  засвоєння  дослідницьких знань, норм дослідницької діяльності та формування дослідницьких умінь. Натомість умовою включення людини у дослідницьку діяльність є формування  її  дослідницької  культури,  а  не  тільки  відповідних  знань  і вмінь. Тому дослідницька спрямованість навчального процесу вимагає організації цілісної неперервної навчальної дослідницької діяльності майбутніх  фахівців.
Неперервність дослідницької діяльності передбачає включення її у будь-які  види  і  форми  освіти:  базову  і  професійну,  формальну  і неформальну.  Вона  передбачає  інтеграцію  у  навчальному  процесі  базових і професійно спрямованих дисциплін за принципом їх взаємодоповнення. Процес  вивчення  кожної  навчальної  дисципліни  повинен  бути організований  у  вигляді  дослідження  її  змісту,  визначення  її  місця  у загальній  професійній  підготовці  і  ролі  в  майбутній  професійній діяльності. Дослідницька підготовка студентів передбачає організацію  фахової  підготовки  як  процесу  розв’язання  сукупності  логічно  пов’язаних  професійно  зорієнтованих  дослідницьких  завдань.
Зауважимо, що принцип організації дослідницької діяльності як цілісного  неперервного  процесу  має  велике  значення  саме  для  підготовки  менеджерів.  Як  було  зазначено,  специфіка  їхньої  професійної діяльності  обумовлює  необхідність  вивчення  різноманітних,  різнопланових  методів  проведення  професійно  спрямованих  досліджень:  від  економічних  до  соціологічних  і  психологічних.  Ця  різноплановість дослідницької діяльності менеджерів у професійній сфері вимагає системності  в  засвоєнні  дослідницьких  знань  та  оволодінні  методами  дослідницької  діяльності,  що  неможливо  при  вивченні  цих  методів  у процесі  засвоєння  окремих  навчальних  дисциплін.  Отже,  дослідницька  підготовка  майбутніх  менеджерів  вимагає  не  тільки  вивчення  ними сукупності  методів  дослідницької  діяльності,  що  використовуються  у сфері  обраної  ними  професії,  а  опанування  ними  дослідницькою  культурою  як  нормативною моделлю  вирішення  завдань  професійної  діяльності.
Отже,  аналіз  змісту  професійної  діяльності  сучасних  менеджерів  і вимог  до  їхньої  фахової  підготовки  у  ВНЗ,  процесу  формування культури  і  організації  дослідницької  діяльності  студентів  дозволив  дійти висновків:
–	підготовка  майбутніх  менеджерів  до  дослідницької  діяльності  у професійній  сфері  передбачає  формування  у  них  дослідницької  культури та  є  необхідною  складовою  фахової  підготовки  завдяки  притаманним  цій культурі  функціям;
–	етапами процесу формування дослідницької культури майбутніх менеджерів  є  інкультурація,  соціалізація  та  ідентифікація;
–	процес  формування  дослідницької  культури  майбутніх менеджерів  має  особистісно  зорієнтований,  індивідуальний  характер;
–	умовами  проходження  етапів  формування  дослідницької  культури є залучення студентів до активної професійно спрямованої навчальної дослідницької діяльності та усвідомлення ними цінності дослідницької  діяльності  як  інструменту  вирішення  завдань  професійної діяльності;
–	навчальна дослідницька діяльність майбутніх менеджерів є  процесом  розв’язання  дослідницьких  завдань  фахового  спрямування;
–	характерними ознаками організації навчальної дослідницької діяльності  майбутніх  менеджерів  є  цілісність  і  неперервність.
Вищевикладене означає, що формування дослідницької культури майбутніх  менеджерів  у  ВНЗ  буде  ефективним,  якщо  у  процесі  фахової підготовки  реалізувати  такі  педагогічні  умови:
–	усвідомлення студентами цінності дослідницької культури в контексті  результатів  професійної  діяльності;
–	занурення студентів в активну професійно зорієнтовану дослідницьку  діяльність;
–	реалізація  професійної  підготовки  студентів  шляхом використання  логічно упорядкованої  сукупності  професійно  зорієнтованих  дослідницьких  завдань.

Висновки з розділу 1

Проведений  огляд  і  аналіз  психолого-педагогічної  літератури свідчить  про  те,  що  проблема  формування  дослідницької  культури студентів  вищих  навчальних  закладів,  зокрема,  майбутніх  менеджерів, досі  не  була  предметом  наукових  досліджень.  Не  охарактеризовано сутність дослідницької культури спеціаліста, її функції у професійній діяльності; не визначено структуру дослідницької культури спеціаліста-менеджера;  відсутні критерії і показники щодо оцінки стану її сформованості у майбутніх менеджерів; не виявлено і не обґрунтовано педагогічних  умов  щодо  формування  дослідницької  культури  майбутніх менеджерів у процесі їхньої фахової підготовки у вищих навчальних закладах.  Проте  специфіка  професійної  діяльності  менеджерів  у  сучасних умовах  ставить  високі  вимоги  до  рівня  їхньої  дослідницької  культури.
Аналіз наукових праць з проблеми культури і цінностей дозволив виявити дві форми існування дослідницької культури – суспільну та особистісну,  визначити  її  сутність  як  однієї  з  модифікацій  загальної культури  людства  та  охарактеризувати  феномен  дослідницької  культури спеціаліста.
Дослідницька культура як суспільно визнаний еталон забезпечує збереження  та  трансляцію  форм  і  методів  діяльності  людей  щодо отримання  нового  знання.  Тим  самим  вона  є  тією  частиною  суспільної культури,  що  забезпечує  можливість  подальшого  розвитку  суспільства. Дослідницька  культура  як  особистісне  утворення  забезпечує  включення людини в дослідницьку діяльність. Тим самим вона є тією частиною культури  людини,  що  надає  їй  можливості  отримати  нове  знання,  тобто додати  свій  внесок  до  суспільної  культури,  стати  її  творцем.
Дослідницька культура спеціаліста – це цілісне утворення, що формується і розвивається у процесі діяльності у певній професійно визначеній  сфері  та  об’єктивується  як  сукупність  норм  і  методів  пізнання  її  сутності,  способів  реалізації  та  вдосконалення.
Дослідницька культура спеціаліста є такою частиною загальної дослідницької  культури  суспільства,  що  забезпечує  розвиток  і вдосконалення відповідної професійної діяльності. В особистісній формі існування дослідницька культура спеціаліста є такою частиною його загальної культури, що забезпечує діяльнісний і особистісний прогрес фахівця  у  межах  обраної  професії.
Функціями  дослідницької  культури  спеціаліста  є:
–	креативна функція – визначення шляхів і засобів розвитку і вдосконалення  професійної  діяльності;
–	сигніфікативна  функція  –  визначення  значущості  вдосконалення  і  розвитку  професійної  діяльності;
–	імперативна функція – визначення норм, стандартів, технології проведення професійно зорієнтованих досліджень, необхідних для вдосконалення  як  професійної  діяльності,  так  і  дослідницької  діяльності у  професійній  сфері;
–	адаптивна  функція – визначення  простору  для  самоствердження  і самореалізації  спеціаліста – суб’єкта  професійної  діяльності;
–	розвивальна функція – визначення шляхів і способів розвитку спеціаліста  як  професіонала.
Виявлення  сутності  дослідницької  культури  спеціаліста  в діяльнісному аспекті та особливостей дослідницької діяльності у сфері менеджменту дозволило визначити структуру  дослідницької  культури  спеціалістів-менеджерів.
Структурними  компонентами  дослідницької  культури  менеджерів  у суспільній  формі  існування  є  методологія  дослідницької  діяльності  у сфері менеджменту та сукупність методик проведення загальнонаукових, економічних,  маркетингових,  соціологічних  та  психологічних  досліджень у  цій  сфері.
У  структурі  дослідницької  культури  менеджерів  в особистісній формі  її  існування  виокремлено:  когнітивно-імперативний  компонент,  що є сукупністю дослідницьких знань; операційний компонент – сукупність дослідницьких умінь;  оцінний компонент як сукупність суб’єктивних оцінок, пов’язаних з методиками дослідницької діяльності у сфері менеджменту.  Цілісність  дослідницької  культури  менеджера підтверджується  теоретично  визначеними  зв’язками  між  двома  формами існування  цієї  культури,  її  структурними  компонентами  та  складовими цих  компонентів.
Дві  форми  існування  дослідницької  культури  менеджера  нерозривно пов’язані  між  собою,  оскільки  особистісна  культура  формується  у результаті  засвоєння  суспільної.
Компоненти  дослідницької  культури  менеджера  в  суспільній  формі існування пов’язані методологією дослідницької діяльності у сфері менеджменту.  Компоненти  особистісної  дослідницької  культури менеджера пов’язані самим процесом її формування: систематизовані дослідницькі  знання  є  підґрунтям  для  набуття  дослідницьких  умінь,  що означає  набуття  менеджером  досвіду  дослідницької  діяльності  у професійній сфері. Дослідницький досвід, якого набуває особистість, переходить  до  її  внутрішнього  плану,  що  означає  формування  ієрархічної  сукупності  способів  досягнення  мети  дослідницької  діяльності.  Так,  досвід  дослідницької  діяльності  є  основою  для формування  оцінного  компонента  особистісної  дослідницької  культури.
Різні  методики  реалізації  дослідницької  діяльності  пов’язані  між собою за методами або засобами досліджень, що означає існування взаємозв’язків між складовими структурних компонентів суспільної дослідницької  культури  менеджера.  Дослідницькі  знання,  уміння  і  оцінки пов’язані  між  собою  залежно  від  предметної  галузі  дослідження.  Кожна з  методик дослідження потребує відповідної сукупності знань, вмінь і оцінок, що утворюють своєрідні ланцюжки, які пов’язують складові структурних  компонентів  особистісної  дослідницької  культури  менеджера.
Особистісна   дослідницька  культура  менеджера  характеризує  його  як  суб’єкта  дослідницької  діяльності  у  сфері  обраної  професії; формування  зазначеної  культури  означає  перевод  нормативної  основи дослідницької діяльності в індивідуальний стиль її виконання, що характеризується  індивідуальним  вибором  менеджером  засобів  і  способів цієї  діяльності,  методичними  підходами  до  її  проектування,  а  також  мотивами,  ціннісними  орієнтаціями,  особливостями  процесу  її  виконання.  У  цьому  сенсі  індивідуальний  стиль  дослідницької  діяльності  менеджера  є інтегральною  характеристикою  його  особистісної  дослідницької  культури.
Аналіз  змісту  професійної  діяльності  сучасних  менеджерів  і  вимог до  їхньої  фахової  підготовки  у  ВНЗ,  процесу  формування  культури  і організації  дослідницької  діяльності  студентів,  дозволив  дійти  висновків:
–	підготовка  майбутніх  менеджерів  до  дослідницької  діяльності  у професійній  сфері  передбачає  формування  у  них  дослідницької  культури та  є  необхідною  складовою  фахової  підготовки  завдяки  притаманним  цій культурі  функціям;
–	етапами процесу формування дослідницької культури майбутніх менеджерів  є  інкультурація,  соціалізація  та  ідентифікація;
–	процес  формування  дослідницької  культури  майбутніх менеджерів  має  особистісно  зорієнтований,  індивідуальний  характер;
–	умовами  проходження  етапів  формування  дослідницької  культури є залучення студентів до активної професійно спрямованої навчальної дослідницької діяльності та усвідомлення ними цінності дослідницької діяльності як інструменту вирішення завдань професійної діяльності;
–	навчальна дослідницька діяльність майбутніх менеджерів є  процесом  розв’язання  дослідницьких  завдань  фахового  спрямування;
–	характерними ознаками організації навчальної дослідницької діяльності  майбутніх  менеджерів  є  цілісність  і  неперервність;
Вищевикладене  означає,  що  формування  дослідницької  культури майбутніх  менеджерів  у  ВНЗ  буде  ефективним,  якщо  у  процесі  фахової підготовки  реалізувати  такі  педагогічні  умови:
–	усвідомлення  студентами  цінності  дослідницької  культури  в контексті  результатів  професійної  діяльності;
–	занурення  студентів  в  активну  професійно  зорієнтовану дослідницьку  діяльність;
–	реалізація  професійної  підготовки  шляхом  використання  логічно упорядкованої  сукупності  професійно  зорієнтованих  дослідницьких завдань.